Справа № 574/736/21
Провадження №2/574/60/2022
17 червня 2022 року м. Буринь
Буринський районний суд Сумської області в складі:
головуючого судді Гука Т.Р.,
з участю секретаря судового засідання Божок В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Буринського районного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
ОСОБА_1 звернувся до суду позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позовні вимоги мотивує тим, що він є власником домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 та володіє ним на підставі договору купівлі-продажу будинку від 24.07.2006 року. З ним в будинку зареєстрований син його дружини від попереднього шлюбу ОСОБА_2 , який виїхав спочатку до м. Київ, а потім до м. Одеса і вже протягом тривалого часу, більше року там проживає. В добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку відповідач не може, так як не має змоги приїхати.
Вважає, що відповідач втратив право на проживання в його будинку, оскільки не несе витрат, пов`язаних з утриманням житла та не проявляє до нього інтерес більше одного року.
При цьому реєстрація відповідача у належному йому житловому будинку впливає на його право отримання субсидії та тягне додаткові фінансові витрати.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 .
В судовому засіданні, яке відбулось 24.05.2022 року, позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснив, що 28.03.2003 року він уклав шлюб з ОСОБА_3 , яка мала сина ОСОБА_2 . Спочатку син його дружини ОСОБА_2 поживав у своєї баби, а потім переїхав проживати до них у будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який йому придбала його матір ОСОБА_4 . На даний час шлюб між ним та ОСОБА_3 не розірвано, але з 2016 року вони проживають окремо. Відповідач ОСОБА_2 поки вчився в університеті ще приїжджав, а після служби в армії в 2017 році приїхав на два дні та поїхав в м. Київ. Після цього відповідач, жодного разу в його будинку не з`являвся.
В судове засідання, призначене на 17.06.2022 року, позивач не з`явився подаши до суду заяву про розгляд справи без його участі.
Відповідач ОСОБА_2 неодноразово був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, шляхом направлення судових повісток за адресою його зареєстрованого місця проживання, а також через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, однак в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався та заяв про розгляд справи без його участі не подавав.
Враховуючи, що позивач в судовому засіданні не заперечував проти заочного розгляду справи, з врахуванням положень ст.280 ЦПК України, судом ухвалено провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 суду пояснила, що працює разом із ОСОБА_1 , а раніше з ними разом також працювала його дружина ОСОБА_3 . Вона добре знає їхню сім`ю та часто бувала в них у гостях, а тому їй відомо, що син дружини позивача - ОСОБА_2 після служби в армії виїхав з його будинку та не проживає там більше шести років.
Свідок ОСОБА_4 вказала, що її син ОСОБА_1 одружився з ОСОБА_3 , в якої був син ОСОБА_2 . Їх сім`я проживала у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який вона придбала сину за власні кошти. Однак, їхній шлюб розпався та ОСОБА_3 виїхала за кордон, а її син у м. Київ та не з`являється у вказаному будинку більше шести років.
Заслухавши доводи позивача, пояснення свідків, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно довідки відділу ЦНАП апарату виконавчого комітету Буринської міської ради Сумської області, згідно будинкової книги та картотеки реєстраційного обліку громадян, стаком на 05.11.2021 року за адресою: АДРЕСА_1 значаться зареєстровані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с.9).
З довідки депутата Буринської міської ради восьмого скликання ОСОБА_8 вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично не проживає за вказаною адресою (а.с.5).
За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з ч. 1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Нормами ч. 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Частиною першою ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ч.2 ст.156 ЖК УРСР).
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Статтею 405 ЦК України встановлено, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Згідно висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16.11.2016 року в справі №6-709цс16, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) вказано про відсутність підстав для відступу від вказаного висновку Верховного Суду України.
Таким чином, суд приходить до висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Судом встановлено, що відповідач проживав та зареєстрований в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 .
Однак, більше 1 року назад відповідач в добровільному порядку виїхав із вказаного будинку та на даний час у ньому не проживає.
Таким чином, вже більше 1 року ОСОБА_2 без поважних причин не проживає в спірному житловому приміщенні, не несе будь-яких витрат на його утримання та на оплату житлово-комунальних послуг, при цьому залишаючись зареєстрованим у ньому.
Своєю реєстрацією у вказаному житловому приміщенні відповідач порушує права позивача, як власника, на користування та розпорядження майном, захист, якого передбачений ст. 391 ЦК України.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що право ОСОБА_2 на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна, а тому позов ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягає задоволенню.
Керуючись 2, 5, 7, 12, 13, 23, 258, 259, 265, 268, 280, 354 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням в житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Згідно загального порядку оскарження, дане рішення може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , .
Повне судове рішення складено 17.06.2022 року.
Суддя Т.Р. Гук