Справа № 345/4111/21
Провадження № 22-ц/4808/206/22
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Пнівчук О.В., Девляшевського В.А.,

за участю секретаря Возняк В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Комунального підприємства «Водотеплосервіс» Калуської міської ради та представника ОСОБА_1 адвоката Тодарчук Тетяни Володимирівни на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене суддею Онушканичем В.В. 10 листопада 2021 року в м. Калуші, повний текст якого виготовлено 10 листопада 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Водотеплосервіс» Калуської міської ради про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вищевказаним позовом до Комунального підприємства «Водотеплосервіс» Калуської міської ради.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 16.02.2005 року позивач був прийнятий на роботу на посаду директора з фінансів та збуту КП «Водотеплосервіс» Калуської міської ради, де на різних посадах працював до 05.02.2021 року. 05.02.2021 року його було звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). Однак в порушення вимог ст.ст. 47, 115, 116 КЗпП України щодо проведення з працівником розрахунку у строки, передбачені законом, остаточний розрахунок із ним було здійснено 16.06.2021 року, коли на його банківський було зараховано 391,06 грн. із призначенням платежу: зарахування згідно зарплатної відомості.

Зазначав, що відповідно до норм ст. 117 КЗпП України, починаючи з наступного дня після звільнення (06.02.2021 року) і до моменту повної виплати належних йому коштів (до 16.06.2021 року) він має право на нарахування середнього місячного заробітку.

Посилаючись на вказане, просив стягнути з відповідача 94290,16 грн. середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, а також 2000,00 грн. витрат за надання правничої допомоги та 942,90 грн. сплаченого судового збору.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 10 листопада 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства «Водотеплосервіс» Калуської міської ради на користь ОСОБА_1 7000,00 грн. середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, 70,00 грн. судового збору та 148,00 грн. витрат за надання правничої допомоги. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, КП «Водотеплосервіс» подав апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права та процесуального права.

Зазначає, що у позивача були відсутні підстави звернення до суду з даним позовом, вимоги є необґрунтованими, зважаючи на відсутність вини підприємства у невиплаті позивачу заробітної плати у день звільнення. Вказує, що КП «Водотеплосервіс» були вжиті всі можливі заходи для створення умов належного та своєчасного проведення розрахунку з працівниками та вживалися всі можливі заходи з метою подолання об`єктивних перешкод, що безпосередньо стали підставою для затримки своєчасної виплати вказаної заробітної плати, докладено зусиль для її як найшвидшої виплати.

Також зазначає, що суд мав би застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки повний розрахунок з позивачем здійснений 16.05.2021 року, а позов подано 20 вересня 2021 року, тобто після спливу тримісячного строку. Навіть якщо б повний розрахунок з позивачем було здійснено 16.06.2021 року, як він про це зазначає, то тримісячний строк все одно пропущено.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Тодарчук Т.В. також подала на вказане рішення суду апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вважає помилковим трактування судом санкції статті 117 КЗпП України у спосіб підміни поняття, що виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку є не санкцією, а відшкодуванням майнових втрат. На її думку таке фактично призводить до послаблення захисту прав працівників та дає можливість власникам не виконувати своїх зобов`язань, розуміючи, що їх відповідальність буде мізерною.

Стверджує, що визначення розміру стягнення за рішенням суду не базується на жодному обґрунтуванні, а виключно на суб`єктивному висновку суду про те, що можуть постраждати інші працівники. Натомість ні положення ст. 117 КЗпП України, ні Порядку обчислення середньої заробітної плати не містять даних про те, що сума заявленої виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку може бути зменшена за рішенням суду та розглядатися як відшкодування майнових втрат. Також зазначає, що в рішеннях Калуського міськрайонного суду у справах №345/4292/20, №345/3207/20, 345/3226/21 у подібних правовідносинах суд прийняв рішення на користь працівника.

Просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю та стягнути з відповідача середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 94290,16 грн. і судові витрати по справі.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідача позивач не подав.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить у задоволенні поданої ним апеляційної скарги відмовити. Зазначає, що сума у розмірі 391,06 грн., на яку у позовній заяві посилається позивач як на підставу компенсації йому середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку за період 05.02.2021 року по 16.06.2021 року, не є сумою, належною до виплати при його звільненні, а є компенсацією затримки остаточного розрахунку у розмірі 391,06 грн., проведеного з метою усунення порушень законодавства про працю, що узгоджується із усталеною судовою практикою вирішення аналогічних справ. Повний розрахунок за усіма належними позивачу при звільненні сумами був здійснений саме 16.05.2021 року, а з позовом до суду позивач звернувся лише 16.09.2021 року, тобто після спливу тримісячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явилися, повідомлялися про час та місце розгляду справи належним чином.

Представник відповідача подав до суду клопотання про розгляд справи в його відсутності.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 з 16.02.2005 року працював в КП «Водотеплосервіс». 02.03.2009 року був переведений на посаду заступника директора з комерційних питань, про що свідчить копія його Трудової книжки серії НОМЕР_1 від 25.01.2000 року (а.с. 4-5).

05.02.2021 року позивача було звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (а.с. 5).

Згідно копій бухгалтерських довідок КП «Водотеплосервіс» щодо виплати зарплати звільненим працівникам сума зарплати до виплати на дату звільнення ОСОБА_1 становила 10120,71 грн. і була виплачена 14.05.2021 року, сума компенсації за втрату несвоєчасно виплаченої заробітної плати у зв`язку з інфляцією, нарахована у травні 2021 року 391,06 грн., яка виплачена 15.06.2021 року (а.с. 30, 31).

Відповідно до виписки по рахунку ОСОБА_1 в ПАТ «Креді Агріколь Банк» від 13.09.2021 року на рахунок клієнта 14.05.2021 року зараховано кошти в сумі 10120,71 грн. за кодом/описом операції «Зарахування коштів згідно з/п відомості» та 16.06.2021 року в сумі 391,06 грн. за кодом/описом операції «Зарахування коштів згідно з/п відомості» (а.с. 6).

Встановлено також, що як вбачається з копії Довідки АТ «ТАСКОМБАНК» від 27.01.2021 року №1075/541, 28.05.2020 року КП «Водотеплосервіс» в АТ «ТАСКОМБАНК» було відкрито поточний рахунок в гривні, євро та в доларах США № НОМЕР_2 , і за весь період станом на дату видачі довідки КП «Водотеплосервіс» проводилися виплати на заробітну плату в даному банку та обов`язкові платежі, що здійснюються при виплаті заробітної плати (а.с. 32).

Постановами державних виконавців від 25.01.2021 року в ВП №63913442, від 26.01.2021 року в ВП №60084467, від 28.01.2021 року в ВП №43220679 було накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, зокрема на рахунку в АТ «ТАСКОМБАНК» № НОМЕР_2 , а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт кошів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та крім коштів, що необхідні для оплати праці, відпускних, пільгових пенсій працівникам підприємства, сплати обов`язкових платежів (зборів), пов`язаних з нарахуванням (виплатою) заробітної плати, та інших обов`язкових платежів, та належать боржнику КП «Водотеплосервіс» Калуської міської ради (а.с. 33-41).

29.04.2021 року та 20.05.2021 року КП «Водотеплосервіс» зверталося до АТ «ТАСКОМБАНК» та НБУ з листами щодо перешкоджання у проведенні видатків по захищених статтях (а.с. 42, 43-44).

Листами від 07.06.2021 року АТ «ТАСКОМБАНК» та від 16.06.2021 року НБУ повідомило КП «Водотеплосервіс», що рахунки, з яких здійснюється виплата заробітної плати, податків та зборів, не відносяться до рахунків зі спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунків, звернення стягнення на які заборонено законом. А тому у АТ «ТАСКОМБАНК» відсутні правові підстави на звернення до органів державної виконавчої служби із заявами про зняття арешту з коштів в рамках відкритих виконавчих проваджень в частині платежів оплати заробітної плати й податків та зборів. Зняття арешту з майна та коштів здійснюється за постановою державного виконавця, приватного виконавця або за рішенням суду. В даному випадку питання зняття арешту з коштів для виплати заробітної плати підприємству доцільно вирішувати з державним виконавцем, який здійснює примусове виконання рішення (а.с. 45-46, 47-48).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що КП «Водотеплосервіс» не було проведено виплату позивачу в день звільнення належних до виплати в такому випадку сум. А фактично остаточний розрахунок з ОСОБА_1 проведено 16.06.2021 року, оскільки компенсація за втрату зарплати працівникам у зв`язку із порушенням строків її виплати належить до структури заробітної плати, про належні при звільненні кошти позивача в порушення вимог ст. 116 КзПП України відповідачем не було повідомлено, тому саме дату виплати компенсації слід вважати тією датою, коли відповідач остаточно розрахувався з позивачем. Отже позивач при зверненні до суду з даним позовом не пропустив строк позовної давності, встановлений ч. 1 ст. 233 КзПП України. При цьому належних доказів того, що несвоєчасний розрахунок з позивачем відбувся не з вини відповідача, суду не надано. А з огляду на пропорційність відповідальності роботодавця наслідкам правопорушення, вимоги принципів розумності та справедливості, а також очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості, характер цієї заборгованості, дії позивача та відповідача, враховуючи, що в разі присудження позивачу до виплати середнього заробітку за затримку у вищенаведеній сумі можуть бути порушені права інших працівників відповідача на оплату праці, суд вважав за необхідне стягнути з КП «Водотеплосервіс» на користь ОСОБА_1 7000,00 грн. середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст. 15 ЦК України порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

При цьому згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частиною першою статті 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина першої статті 117 КЗпП України).

Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Як зазначено в правовій позиції в постанові Верховного Суду від 08.12.2021 року у справі №536/1267/18 (провадження №61-10824св21), аналіз норм статей 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що відсутність коштів у роботодавця у зв`язку з накладенням органами Державної виконавчої служби арештів не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів і не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Такий же висновок щодо застосування статті 117 КЗпП України викладено у постанові Верховного Суду України від 03.07.2013 року у справі №6-64цс13 та підтримано Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду, зокрема у постанові від 03.01.2018 року у справі №331/2814/16-ц (провадження №61-1114св17).

Таким чином не заслуговують на увагу посилання відповідача в поданій ним апеляційній скарзі на відсутність його вини у несвоєчасному розрахунку при звільненні з позивачем з огляду на накладення арешту на рахунок, який використовувався в тому числі для виплати заробітної плати працівникам.

Крім того, згідно постанов державних виконавців від 25.01.2021 року в ВП №63913442, від 26.01.2021 року в ВП №60084467, від 28.01.2021 року в ВП №43220679 було накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках КП «Водотеплосервіс», зокрема на рахунку в АТ «ТАСКОМБАНК» № НОМЕР_2 , крім коштів, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та крім коштів, що необхідні для оплати праці, відпускних, пільгових пенсій працівникам підприємства, сплати обов`язкових платежів (зборів), пов`язаних з нарахуванням (виплатою) заробітної плати, та інших обов`язкових платежів (а.с. 33-41), та як було вірно встановлено судом першої інстанції, КП «Водотеплосервіс» проводив такі виплати іншим працівникам у лютому, березні, квітні 2021 року (а.с. 30).

Що стосується доводів відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом, то слід зазначити наступне.

Так, ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі №755/12623/19 зазначено, що на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Як вбачається з виписки по банківському рахунку позивача від 13.09.2021 року, на його рахунок 14.05.2021 року було зараховано кошти в сумі 10120,71 грн. за кодом/описом операції «Зарахування коштів згідно з/п відомості», а 16.06.2021 року - в сумі 391,06 грн. за кодом/описом операції «Зарахування коштів згідно з/п відомості» (а.с. 6).

Згідно копій бухгалтерських довідок КП «Водотеплосервіс» щодо виплати зарплати звільненим працівникам, 14.05.2021 року ОСОБА_1 була виплачена належна до виплати на дату звільнення заробітна плата в сумі 10120,71 грн., а 15.06.2021 року - компенсація за втрату несвоєчасно виплаченої заробітної плати у зв`язку з інфляцією, нарахована у 05.2021 року, в сумі 391,06 грн. (а.с. 30, 31).

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Пунктом 1.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5 та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за №114/8713, передбачено, що фонд оплати праці складається із: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять, зокрема, суми виплат, пов`язаних з індексацією заробітної плати працівників (пункт 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати).

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» й «оплата праці», які використані у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини). Крім того, Конституційний Суд України у тому ж рішенні дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (абзац восьмий пункту 2.1 мотивувальної частини).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що сума компенсації включається до фонду оплати праці того місяця, в якому фактично проводиться її нарахування та виплата. Тобто така компенсація є частиною структури заробітної плати і повинна була бути виплачена разом із заробітною платою.

Враховуючи викладене, а також те, що про належні при звільненні кошти позивача в порушення вимог ст. 116 КзПП України відповідачем не було повідомлено, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що саме дату виплати компенсації (16.06.2021 року) слід вважати тією датою, коли відповідач фактично остаточно розрахувався з позивачем.

На виконання ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 11.05.2022 року Калуським міськрайонним судом повідомлено, що даний позов було подано до суду представником позивача 17.09.2021 року.

Таким чином доводи апелянта-відповідача про пропуск позивачем встановлено ч. 1 ст. 233 КЗпП України строку для звернення до суду з даним позовом є безпідставними.

Отже позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення до дня проведення розрахунку у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Щодо доводів апеляційної скарги представника позивача про те, що суд першої інстанції безпідставно зменшив належну до виплати нараховану суму середнього заробітку шляхом підміни поняття, що виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку є не санкцією, а відшкодуванням майнових втрат, то апеляційний суд зазначає наступне.

Так, як зазначено в постанові Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі №759/1933/20 (провадження №61-11175св21), встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Згідно з частиною першою статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Критерії оцінки розумності, справедливості та пропорційності сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Як вбачається з матеріалів справи, розмір невиплаченої при звільненні позивача заробітної плати становив 10120,71 грн. Позивача звільнено 05.02.2021 року. Остаточний розрахунок з позивачем проведено 16.06.2021 року. При цьому у вказаний період відповідач звертався до Калуської міської ради, АТ «ТАСКОМБАНК», в якому в нього відкритий рахунок, в тому числі на виплату заробітної плати, та до НБУ з листами щодо перешкоджання у проведенні видатків по захищених статтях (а.с. 42, 43-44, 49-50). Натомість в позивача були відсутні перешкоди для звернення до відповідача після звільнення з вимогою про сплату заборгованості. А з даним позовом до суду він звернувся тільки у вересні 2021 року.

Розрахована в такому випадку сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні значно перевищує розмір заборгованості відповідача перед позивачем щодо заробітної плати.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характер цієї заборгованості, дії позивача та відповідача, а також беручи до уваги те, що роботодавець добровільно виплатив дану заборгованість, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, складне фінансове становище відповідача і те, що майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання ним зобов`язань зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачу, вважаючи справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 7000,00 грн.

Схожих висновків дійшов і Верховний Суд у постановах від 18 березня 2020 року у справі №208/6754/16-ц, від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 08 липня 2020 року у справі №761/17815/18, від 29 липня 2020 року у справі №212/6331/19, від 02 грудня 2020 року у справі №152/1957/15, від 17 листопада 2021 року у справі №592/1740/21.

Інші доводи апеляційних скарг правильності висновків суду також не спростовують та не містять підстав для скасування рішення місцевого суду, а фактично зводяться до незгоди з таким рішенням.

З огляду на викладене апеляційні скарги Комунального підприємства «Водотеплосервіс» Калуської міської ради та представника ОСОБА_1 адвоката Тодарчук Тетяни Володимирівни слід залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 10 листопада 2021 року - без змін.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Комунального підприємства «Водотеплосервіс» Калуської міської ради та представника ОСОБА_1 адвоката Тодарчук Тетяни Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 10 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня проголошення, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: О.В. Пнівчук

В.А. Девляшевський

Повний текст постанови складено 15 червня 2022 року.