Справа № 132/629/15-ц
Провадження № 22-ц/801/34/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ставнійчук С. В.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 рокуСправа № 132/629/15-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у ци-вільних справах:

судді-доповідача Денишенко Т. О.,

суддів Копаничук С. Г., Рибчинського В. П.,

за участі секретаря судового засідання Михайленко А. В., представника особи, яка подала апеляційну скаргу, позивача Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» адвоката Роя В. Л., представника особи, яка подала апеля-ційну скаргу, відповідача ОСОБА_1 адвоката Федорова Ю. А., розгля-нувши за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спроще-ного позовного провадження, у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за позовом

Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до

ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

за апеляційними скаргами представника позивача Акціонерного товариства ко-мерційного банку «ПриватБанк» адвоката Сокуренка Євгена Сергійовича, від-повідача ОСОБА_1 на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 20 вересня 2021 року, повний текст якого складе-ний 30 вересня 2021 року, додаткове рішення цього ж суду від 04 жовтня 2021 року, повний текст якого складений 08 жовтня 2021 року, ухвалені у при-міщенні суду в м. Калинівка Вінницької області за головування судді Став-нійчук С. В.,

В С Т А Н О В И В:

04 березня 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» ( тепер Акціонерне товариство, далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося у Калинівський районний суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості в сумі 163297,00 дола-рів США, що відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 09 лютого 2015 року за курсом 24,95 складало 4074260,16 гривень, посилаючись на наступні обставини. Сторони у справі уклали кредитний дого-вір № VIK0G100001421 від 07 червня 2007 року , згідно умов якого банк зо-бов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 48000,00 доларів США на строк до 05 червня 2027 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, вста-новлені кредитним договором. Відповідач у порушення взятих зобов`язань не надавав своєчасно банку кошти для погашення заборгованості за кредитом, від-сотками, комісією, іншими витратами, внаслідок чого у позивача виникло право достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Станом на 09 лютого 2015 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість у розмірі 163297,00 до-ларів США, яка складається з: 32489,20 доларів США - заборгованість за креди-том, 29501,16 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 6171,55 долар США - заборгованість по комісії за користування кре-дитом, 77349,50 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 10,02 доларів США - штраф ( фіксована частина ), 7775,57 дола-рів США - штраф ( процентна складова ).

Заочним рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 21 квітня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» був задоволений у повному обсязі, з ОСОБА_1 на користь банку стягнута заборгованість за кредит-ним договором від 07 червня 2007 року № VIK0G100001421, яка станом на 09 лютого 2015 року складала 163297,00 доларів США, що за курсом 24,95 від-повідно до службового розпорядження НБУ від 09 лютого 2015 року становило 4074260,16 гривень, а також витрати, понесені на сплату судового збору в сумі 3654,00 гривень. 08 січня 2020 року адвокат Федоров Ю. А. звернувся у суд в інтересах ОСОБА_1 із заявою про перегляд заочного рішення суду. Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 07 серпня 2020 року ОСОБА_1 поновлений строк на подання заяви про перегляд заоч-ного рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 21 квітня 2015 року, ухвалою цього суду від 11 вересня 2020 року заочне рішення від 21 квітня 2015 року скасоване, справа призначена до розгляду за правилами за-гального позовного провадження.

16 грудня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» подало суду уточнену позовну заяву про стягнення заборгованості, відповідно до якої у ОСОБА_1 ста-ном на 29 вересня 2020 року має місце заборгованість у розмірі 322194,44 дола-ри США, яка складається з наступного: 32489,19 доларів США - заборгованість за кредитом; 59208,31 доларів США - заборгованість по відсотках за користу-вання кредитом; 11536,95 доларів США - заборгованість з комісії за користу-вання кредитом; 218959,99 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зо-бов`язань за договором. Оскільки законодавцем не передбачений обов`язок ви-магати від боржника повернення усієї суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, банк просить стягнути на свою користь з ОСОБА_1 за-боргованість у розмірі 103234,45 долари США, що за курсом 28,30 відповідно до службового розпорядження НБУ від 29 вересня 2020 року складає 2921534,94 гривні за кредитним договором від 07 червня 2007 року № VIK0G100001421, яка складається з: 32489, 19 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 59208,31 доларів США заборгованість з відсотків за користуван-ня кредитом, 11536,95 доларів США - заборгованість з комісії за користування кредитними коштами.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 20 вересня 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення за-боргованості за кредитним договором задоволений частково. З ОСОБА_1 на користь банку стягнута заборгованість за кредитним договором від 07 червня 2007 року № VIK0G100001421 у сумі 9751,16 долара США, що за офі-ційним курсом 26,70 відповідно до службового розпорядження НБУ від 21 ве-ресня 2021 року становить 260393,02 гривні, 345,14 гривень витрат по сплаті судового збору.

Додатковим рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 04 жовтня 2021 року з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 стягнуто 45000,00 гривень понесених судових витрат на правничу допомогу.

Рішення суду першої інстанції оскаржуються обома сторонами у справі.

Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Сокуренко Є. С. не згідний з частковим задоволенням позовних вимог, вважає, що рішення суду є незаконним, ухваленим за неправильного тлумачення, необ`єктивного застосу-вання місцевим судом норм матеріального права, висновки суду не в повному обсязі відповідають встановленим обставинам у справі, які суд дослідив непов-но та формально. Скаржник просить скасувати рішення в частині незадоволе-них вимог, ухвалити нове рішення про стягнення з ОСОБА_1 заборго-ваності у розмірі 63261,28 долара США; скасувати додаткове рішення Кали-нівського районного суду Вінницької області від 04 жовтня 2021 року та відмо-вити у задоволенні заяви адвоката відповідача Федорова Ю. А. про стягнення витрат на правничу допомогу у сумі 45000,00 гривень. Представник банку у скарзі на рішення суду зазначає, що стягуючи на користь позивача заборгова-ність лише у сумі 9751,16 долара США, суд першої інстанції не звернув увагу на наступне. Рішеннями Калинівського районного суду Вінницької області від 20 листопада 2013 року у справі № 132/860/13-ц, від 10 лютого 2015 року у справі № 132/3864/14-ц у рахунок погашення заборгованості за кредитним до-говором № VIK0G100001421 від 07 червня 2007 року у розмірі 113870,80 дола-рів США звернуто стягнення на житловий будинок боржника АДРЕСА_1 та на дві присадибні земельні ділянки за цією ж адресою. Тобто, станом на 05 березня 2013 року заборгованість перед банком ОСОБА_1 становила 113870,80 доларів США, а саме: 40264,39 долари США - заборгованість за кредитом, 27049,70 доларів США - заборгованість по процен-тах за користування кредитом, 4247,95 доларів США - заборгованість з комісії за користування кредитом, 36856,54 доларів США - пеня за несвоєчасність ви-конання зобов`язань за договором, 31,29 долар США - штраф у фіксованій час-тині, 5420,93 доларів США - штраф у процентній складовій. За результатами реалізації предмета іпотеки на погашення заборгованості ОСОБА_1 спрямовано 35406,15 доларів США, тому заборгованість склала 73012,44 дола-рів США, з них: 39308,28 доларів США - заборгованість за кредитом, 19739,43 доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитом, 3067,95 доларів США - заборгованість з комісії за користування кредитом, 10896,78 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Ос-кільки така заборгованість встановлена судовими рішеннями, які не оскаржува-лися та набрали законної сили, суд першої інстанції помилково стягнув забор-гованість лише у сумі 9751,16 долара США. Ураховуючи стягнення судом з ОСОБА_1 на користь банку 9751,16 долара США, достягненню підля-гає сума у 63261,28 долар США. Скаржник зауважує, що суд першої інстанції безпідставно застосував строки позовної давності до вимог банку за період до 04 березня 2012 року, не врахував дії банку, вчинені у 2013, 2015 роках на за-хист свого майнового інтересу, про що свідчать рішення суду, які набрали законної сили.

В апеляційній скарзі відповідача ОСОБА_1 на рішення суду пер-шої інстанції від 20 вересня 2021 року зазначено, що він частково не погоджу-ється з даним рішенням, просить його скасувати щодо стягнення з нього забор-гованості у сумі 9751,16 долара США та ухвалити нове рішення про відмову у позові банку у повному обсязі. Скаржник просить додаткове рішення змінити, стягнути на його користь з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50000,00 гривень. ОСОБА_1 вказує, що відповідно до пункту 7.1 кредитного договору від 07 червня 2007 року № VIK0G100001421 банк зобов`язувався надати йому кредит у розмірі 48000,00 доларів США, з яких 8000,00 доларів США на сплату страхових платежів. Ще 2000,00 доларів США були йому надані як винагорода на проведення додаткового моніторингу на момент надання кредиту. Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 04 листопада 2011 року, за твердженням відповідача, стосується цього ж кредитного договору, на погашення заборгованості по якому на ко-ристь банку стягнуто 19155,91 доларів США. Таким чином банк самостійно змінив строк виконання основного зобов`язання, вдруге звернувся в суд з про-пуском строку позовної давності. За інформацією скаржника належні йому зе-мельні ділянки реалізовані за 118995,00 гривень, але ці кошти не відображені у банківських документах. ОСОБА_1 просить ухвалити нове рішення у справі на його користь, відшкодувати понесені ним витрати на правничу допо-могу у повному обсязі в сумі 50000,00 гривень.

Визначеним цивільним процесуальним законом, забезпеченим ухвалою апеляційного суду від 22 листопада 2021 року правом подати відзив на апеля-ційну скаргу банку скористався відповідач. 13 грудня 2021 року до апеляцій-ного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» з доданим консультативним медичним висновком щодо стану здоров`я у зв`язку з пропуском визначеного судом п`ятиденного строку для по-дання відзиву. У відзиві зазначається про безпідставність, необгрунтованість апеляційної скарги банку. На думку відповідача, розмір його заборгованості, встановлений рішеннями Калинівського районного суду Вінницької області про звернення стягнення на будинок, земельні ділянки, не є преюдиційним, оскіль-ки не досліджувався, не оцінювався судом, у розгляді зазначених справ він участі не брав, тому й не заперечував доводів позивача. ОСОБА_1 осо-бисто вказує, що для спростування преюдиційних обставин учасник справи, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні, допустимі докази. А суд самостійно оцінює обставини ( факти ), які є предметом розгляду та ухва-лює рішення із застосуванням необхідних матеріально-правових норм. Щодо додаткового рішення суду з приводу стягнення витрат відповідача на правничу допомогу, то ОСОБА_1 зазначає, що суд стягнув 45000,00 гривень на його користь як пропорційний розмір стягнутій сумі боргу, через що підстав для скасування або зміни додаткового рішення без скасування або зміни основного рішення немає.

Відзив АТ КБ «ПриватБанк» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду не надходив. 11 січня 2022 року суду апеляційної інстанції в електронній формі подана заява представника позивача адвоката Роя В. Л. з клопотанням про приєднання до матеріалів справи копії договору № VIK0G200001421 від 07 червня 2007 року, укладеного між банком та ОСОБА_1 , та копії заяви останнього від 08 червня 2007 року № 1 про видачу готівки у сумі 10 тисяч доларів США за умовами цього договору. Клопочучи про приєднання до справи цих документів, представник позивача вказав, що вони спростовують неправ-диві обставини, викладені відповідачем в його апеляційній скарзі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення та заперечення на обид-ві апеляційні скарги представників сторін у справі, дослідивши матеріали спра-ви, проаналізувавши наявні в ній докази в їх сукупності, перевіривши закон-ність, обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та ви-мог апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов висновку, що обидві апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підста-ву своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам, воно є помилко-вим щодо застосування строку позовної давності до вимог стягувача та визна-чення суми заборгованості відповідача. Неможливо також погодитися і з розмі-ром фіксованої суми відшкодування витрат боржника з оплати правничої допо-моги, стягнутої з банку додатковим рішенням від 04 жовтня 2021 року, з огляду на її непропорційність, неспівмірність розміру задоволених позовних вимог, складності справи, ненадання жодної оцінки, залишення поза увагою позиції позивача, висловленої у відповіді на відзив на позовну заяву щодо відсутності, зокрема, розрахунку витрат на правничу допомогу, через що повернення таких витрат не може бути вирішене. В апеляційній скарзі представник банку окремо звертає увагу на необгрунтованість, на його думку, додаткового рішення суду першої інстанції.

У даній цивільній справі встановлені наступні фактичні обставини, які її сторонами не оспорюються. 07 червня 2007 року між ПАТ КБ «Приват-Банк» ( тепер АТ КБ «ПриватБанк» ) та ОСОБА_1 укладений кредит-ний договір № VIK0G100001421, згідно з пунктом 7.1 якого банк зобов`язався надати відповідачу як позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 07 червня 2007 року по 05 червня 2027 року ( на десять років ) включно у вигляді невідновлювальної лінії в розмірі 48000,00 доларів США на купівлю нерухомості, з них: 40000,00 доларів США безпосередньо на купівлю майна, 8000,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою за корис-тування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборго-ваності за кредитом, 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 даного договору та ви-нагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 6.2 дійсного правочину. Періодом сплати визначений термін з «9» по «14» число кожного місяця. Погашення заборгованості здійснюється у наступному порядку: що-місяця в період сплати позичальник повинен надати банку платіж у сумі 525,09 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором по тілу кредиту, відсотках, винагороді. Забезпеченням виконання зобов`язання за да-ним договором виступала іпотека житлового будинку з прибудовою, госпо-дарськими будівлями та спорудами, придбаного за кредитні кошти, за адресою: АДРЕСА_1 , а також усі інші застави, поруки надані банку з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором ( пункт 7.3 договору ).

Сторони відповідно до пункту 3.3 договору дійшли згоди, що отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту кошти насамперед на-правляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно з пунктами 2.2.9, 2.38 цього договору, далі пені згідно з розділом 4 договору, потім - простроче-ної комісії по кредиту, далі - простроченої винагороди, прострочених відсотків, далі - простроченої заборгованості за кредитом. Частина суми, що залишилася ( у тому числі сума, надана позичальником понад суму щомісячного платежу ) направляється на погашення заборгованості за кредитом, якщо інше не передба-чене пунктом 6.8, далі - комісії, винагороди, відсотків, кредиту. Пунктом 2.3.3 договору передбачено, що при виникненні порушення позичальником зобов'-язань, визначених умовами договору, банк на має право власний розсуд, зокре-ма, змінити умови договору, зажадати від позичальника дострокового повер-нення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за користування креди-том, виконання у повному обсязі інших зобов`язань за цим договором шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому згідно зі статтями 212, 611, 651 ЦК України щодо зобов`язань, строк виконанням яких не настав, вважа-ється, що строк настав у визначену у повідомленні дату, на яку позичальник зобов`язався повернути банку суму кредиту у повному обсязі, винагороду й від-сотки за фактичний строк користування кредитом, у повному обсязі виконати зобов`язання за чинним, не оспорюваним договором. Згідно зі статтею 212 ЦК України у випадку порушення позичальником передбачених пунктами 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору зобов`язань з погашення кредиту боржник сплачує банку відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 2,45% на мі-сяць. Відповідно до пункту 2.1.3 кредитного договору позичальник звертається до банку про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів, визначених договорами страхування, укладеними відповідно до пункту 2.2.7 договору і доручає банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно з договорами страхування.

Сторонами у справі не оспорюється, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № VIK0G100001421 від 07 червня 2007 року, згідно з яким іпотекою забезпечувалося виконання зобов`я-зань іпотекодавцем за двома кредитними договорами від 07 червня 2007 року № VIK0G100001421 та № VIK0G200001421, укладеними між іпотекодержа-телем та іпотекодавцем, з повернення кредиту, наданого у вигляді невідновлю-вальної кредитної лінії на загальну суму 60000,00 доларів США на строк з 07 червня 2007 року по 05 червня 2027 року. В іпотеку ОСОБА_1 був переданий цілий житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами загальною площею 63,2 кв.м. по АДРЕСА_1 . Викладене безспірно убачається з оглянутої судом першої інстанції у судовому засіданні цивільної справи № 132/860/13-ц. Відповідно до статті 6 Закону України «Про іпотеку» іпотека за цим договором поширюється на земельну ділянку загальною площею 0,1028 га, на якій розташовувався пред-мет іпотеки. 11 березня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся у суд з по-зовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на зазначений предмет іпотеки - житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спо-рудами по АДРЕСА_1 .

Листом від 25 січня 2013 року за № 30.1.0.0/2-034 ПАТ КБ «ПриватБанк» надіслав ОСОБА_1 вимогу про повернення у тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги суми кредиту у повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту. Банк зазначав, що відповідно до укладеного 07 червня 2007 року договору № VIK0G100001421 ОСОБА_1 отримав від ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 50000,00 доларів США. У зв`язку з порушенням зобов`язання за кре-дитним договором лише прострочена заборгованість ОСОБА_1 складає 72208,84 доларів США. Цією вимогою позичальник був попереджений, що у випадку невиконання або неналежного виконання порушеного зобов`язання у тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги, банк має намір шляхом укладення договору купівлі-продажу продати предмет іпотеки будь-якій особі покупцю, або звернути стягнення на предмет іпотеки у будь-який інший спосіб, передбачений законодавством. Вказана вимога направлена на адресу ОСОБА_1 29 січня 2013 року.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 20 листо-пада 2013 у справі № 132/860/13-ц позов банку задоволений, у рахунок пога-шення заборгованості за кредитним договором № VIK01G00001421 від 07 черв-ня 2007 року у розмірі 113870,80 доларів США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 05 березня 2013 року складало 909827,68 гривень, звернуто стягнення на будинок по АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки за початковою ціною в сумі 252500,00 гривень. Кошти в сумі 35406,15 доларів США, отримані за продаж будинку з прибудовою, господарськими будівлями і спорудами, зараховані у погашення заборгованості за чинним кредитним договором.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 10 лютого 2015 року у цивільній справі № 132/3864/14-ц позов банку задоволений. У раху-нок погашення заборгованості за кредитним договором № VIK0G100001421 від 07 червня 2007 року в розмірі 113870,80 доларів США звернуто стягнення на дві присадибні земельні ділянки загальною площею 0,1028 га по АДРЕСА_1 , які належали на праві приватної влас-ності ОСОБА_1 . З представлених апеляційному суду у додатку до апе-ляційної скарги ОСОБА_1 копій договорів купівлі-продажу від 24 бе-резня 2015 року присадибних земельних ділянок убачається реалізація їх за су-мою у 118995, 00 гривень, що за курсом НБУ станом на березень 2015 року становило 5109,27 доларів США.

Задовольняючи частково позов АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що, направивши 29 січня 2013 року ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредиту, АТ КБ «ПриватБанк» використало своє право, визначене законом. Кредитор змінив умови основного зобов`язання що-до строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, інших платежів, у зв`язку з чим проценти, пеня, ко-місія після 28 лютого 2013 року стягненню не підлягають. Суд не прийняв до уваги судові рішення, що набрали законної сили, якими визначена сума боргу ОСОБА_1 , зазначивши, що продовження нарахування банком заборго-ваності за даними платежами після спливу вказаного строку є безпідставним. Вказавши на наявність заяви представника відповідача про застосування стро-ків позовної давності, суд першої інстанції зазначив, що останній раз ОСОБА_5 погашав заборгованість за відсотками 10 жовтня 2008 року. Банк звернувся до суду з позовом 04 березня 2015 року, а з урахуванням застосуван-ня строку позовної давності до вимоги позивача про стягнення заборгованості за нарахованими відсотками, такий розмір обрахований за період з 04 березня 2012 року ( за три роки перед зверненням до суду ) по 28 лютого 2013 року ( змінений банком строк кредитування ) і становить 5177,91 доларів США ( 23625,06 доларів США - 18447,15 доларів США ). Суд в оскаржуваному рі-шенні надав оцінку заборгованості відповідача, починаючи з 2012 року по дату зміни банком строку виконання зобов`язання - 29 лютого 2013 року ( лютий має 28 днів ) по інших договірних платежах, вказавши, що з 29 лютого 2013 року право на нарахування пені у позивача відсутнє. Здійснивши власний розраху-нок, яким станом 11 грудня 2014 року встановлена сума заборгованості відпо-відача за тілом кредиту у розмірі 32489,20 доларів США, суд відмінусував від цих коштів вирахувані проценти в сумі 5177,91 доларів США, комісійні - 961,89 долар США, 1402,16 долари США пені та з урахуванням суми 35406,15 доларів США, внесених на погашення заборгованості з реалізації предмета іпо-теки, дійшов висновку про заборгованість ОСОБА_1 , яка підлягає стяг-ненню на користь банку, у розмірі 9751,16 долара США за тілом кредиту. Суд, оцінивши наявні у справі докази на предмет їх належності, допустимості, дос-татності та достовірності, у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов пере-конання, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № VIK0G100001421 від 07 червня 2007 року залишається непогашеною, доказів які б спростовували такий висновок суду під час розгляду справи не здобуто.

Апеляційний суд за результатами перегляду справи, перевірки оскаржува-ного обома сторонами рішення суду на предмет законності й обгрунтованості вважає доцільним підкреслити, що у відповідача ОСОБА_1 дійсно на-явна непогашена заборгованість за кредитним договором № VIK0G100001421 від 07 червня 2007 року, але не у сумі, визначеній судом першої інстанції на власний розсуд, а з урахуванням доводів обох сторін спору.

Заперечуючи вимоги АТ КБ «ПриватБанк» відповідач та його представник неодноразово як на основний доказ посилаються, у тому числі й в апеляційній скарзі, на наявність рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 04 листопада 2011 року у справі № 2-1271/11 про стягнення з ОСОБА_1 19155,91 доларів США, стверджуючи, що ця сума має бути врахована у погашення його заборгованості перед банком, оскільки інших кредитних дого-ворів крім договору від 07 червня 2007 року № VIK0G100001421 відповідач не укладав, повторне звернення позивача в суд за стягненням одного й того ж бор-гу є недопустимим. Інших доводів, які б заслуговували на увагу, відповідач не наводить. Критикуючи вимоги банку, ОСОБА_1 на надав власних до-казів ( квитанцій, інших фінансових документів ), які б слугували доведенню його твердження про сплату ним позичальнику заборгованих коштів у повному обсязі.

Посилання відповідача та його представника на необхідність врахування у погашення заборгованості стягнутих коштів за рішенням суду від 04 листопада 2011 року у справі № 2-1271/11 в сумі 19155,91 доларів США є безпідставним, оскільки в матеріалах справи достатньо неспростовних доказів про укладення ОСОБА_1 з позивачем кредитного договору від 07 червня 2007 року № VIK0G200001421 на суму позики у 10000,00 доларів США в той час, коли у цій справі йдеться про кредитний договір № VIK0G100001421 з предметом позики у 48000,00 доларів США. Обидва кредитні договори зазначаються у до-говорі іпотеки нерухомого майна, що оглядався судом першої інстанції у витре-буваній справі № 132/860/13-ц, про що боржнику достеменно відомо. Отже, 07 червня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладе-ний договір іпотеки № VIK0G100001421, згідно з яким іпотекою забезпечува-лося виконання зобов`язань іпотекодавцем за кредитними договорами від 07 червня 2007 року № VIK0G1 00001421 та № VIK0G200001421, укладеними між іпотекодержателем та іпотекодавцем, з повернення кредитів, наданих у виді не-відновлювальної кредитної лінії в сумі 60000,00 доларів США на строк з 07 червня 2007 року по 05 червня 2027 року. Статтею 6 Закону України «Про іпо-теку», як уже зазначалося, іпотека за вказаним договором іпотеки поширювала-ся на присадибну земельну ділянку загальною площею 0,1028 га, на якій роз-ташовувався предмет іпотеки.

Через неналежне виконання договірних зобов`язань у позичальника виник-ла заборгованість, у зв`язку з чим кредитор звернувся в суд за захистом своїх прав. Рішеннями Калинівського районного суду Вінницької області від 20 лис-топада 2013 року у справі № 132/860/13-ц, від 10 лютого 2015 року у справі № 132/3864/14-ц позови кредитора були задоволені. У рахунок погашення забор-гованості за кредитним договором від 07 червня 2007 року № VIK0G100001421 у розмірі 113 870,80 доларів США звернуто стягнення на предмети іпотеки: житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями і спорудами, дві присадибні земельні ділянки по АДРЕСА_1 .

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Належить підкреслити, що станом на 20 листопада 2013 року ( дата ухва-лення судом рішення у справі 132/860/13-ц ) у ОСОБА_1 існувала кре-дитна заборгованість у розмірі 113870,80 доларів США, яка складалася, зокре-ма, із 40264,39 доларів США за тілом кредиту, 27049,70 доларів США - забор-гованості по процентах за користування кредитом. Зазначені нарахування за-боргованості по комісії, пені та штрафах, наразі, не заслуговують на увагу, ос-кільки 16 грудня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» подав суду уточнену позовну заяву, що ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 24 грудня 2020 року прийнята до розгляду. В уточненій позовній заяві банк, з ура-хуванням отриманих від реалізації предмета іпотеки у вигляді будинку з прибу-довою, господарських будівель і споруд коштів у розмірі 35406,15 доларів США, просив стягнути на свою користь з відповідача заборгованість за кредит-ним договором № VIK0G100001421 від 07 червня 2007 року у розмірі 103234,45 доларів США, що складається з: 32489,19 доларів США - заборгованості за ті-лом кредиту, 59208,31 доларів США - заборгованість по відсотках за користу-вання кредитом, 11536,95 доларів США - заборгованість по комісії за користу-вання кредитом. Одразу необхідно зазначити, що з огляду на споживчий харак-тер наданого позичальнику кредиту заборгованість по комісії за користування кредитними коштами стягненню не підлягає. Крім цього, в уточненій позовній заяві не висувалася вимога про стягнення пені, тому доводи апеляційної скарги представника позивача в цій частині є безпідставними.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивіль-ного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( стаття 257 ЦК України ).

Відповідно до вимог статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язаний його початок. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново ( частини пер-ша та третя статті 264 ЦК України ). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( частина перша статті 261 ЦК України ). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність заяви боржника, його представника про застосування строку позовної давності до вимог банку з приводу погашення кредитної заборгованості по тілу кредиту та відсотках, що визначені судовими рішеннями, які ніким не оскаржувалися, набрали законної сили та, врешті, виконані. Посилання ОСОБА_1 на те, що він не брав участі у справах щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, тому не оскар-жував ці рішення (стосовно визначених сум заборгованості) є надуманими та не заслуговують на увагу з огляду на ту обставину, що він знайшов можливим у січні 2019 року вимагати перегляду заочного рішення суду від 21 квітня 2015 року. Крім цього, безспірним є той факт, що ОСОБА_1 було відомо про наявність рішень суду стосовно звернення стягнення на належну йому іпотечну нерухомість, які він не оскаржував, погоджуючись з ними у повному обсязі. Зазначення ОСОБА_1 в апеляційній скарзі неможливості, безпідстав-ності урахування визначених судом у рішеннях від 20 листопада 2013 року у справі № 132/860/13-ц та від 10 лютого 2015 року у справі № 132/3864/14-ц заборгованих сум не грунтується на нормах чинного законодавства, адже вказа-ні суми всупереч його позиції не були визначені судом абияк, формально, вони перевірялися та доводилися, оскільки йшлося про їх погашення за рахунок реалізації предметів іпотеки у вигляді нерухомого майна - будинку з при-будовою, господарськими будівлями і спорудами та двох присадибних земель-них ділянок по АДРЕСА_1 . Навіть з огляду на направлення боржнику дострокової вимоги від 29 січня 2013 року, отримання якої ним не доведене, беручи до уваги рішення судів від 20 листо-пада 2013 року, 10 лютого 2015 року, неможливо застосувати строк позовної давності до вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення кредитної забор-гованості з ОСОБА_1 , оскільки такий строк не пропущений.

Колегія суддів апеляційного суду визнає обгрунтованим єдиний об`єктив-ний довід апеляційної скарги боржника, що стосується зарахування у погашен-ня кредитної заборгованості отриманих від реалізації предмета іпотеки у виді двох земельних присадибних ділянок коштів у сумі 5109,27 доларів США, які повинні бути враховані у погашення заборгованих процентів у відповідності до норм статті 534 ЦК України. Зазначеною статтею встановлена черговість пога-шення вимог за грошовим зобов`язанням, згідно з якою у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не вста-новлено договором або законом: у першу чергу відшкодовуються витрати кре-дитора, пов`язані з одержанням виконання; у другу чергу сплачуються процен-ти і неустойка; у третю чергу сплачується основна сума боргу. Як уже зазнача-лося, зобов`язання ОСОБА_1 по погашенню кредитної заборгованості у повному обсязі не виконані, звернення стягнення на предмет іпотеки не при-звело до погашення боргу у повному обсязі, тому погашення заборгованості по-винно здійснюватися саме у зазначеному законом порядку. За таких обставин заборгованість по непогашених у визначений період процентів становить 14630,16 доларів США ( 19739,43 - 5109,27 ).

Згідно з вимогами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Час-тиною першою статті 599 цього Кодексу передбачено, що зобов`язання припи-няється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з положеннями статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'-язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених зміс-том зобов`язання ( неналежне виконання ). У разі порушення зобов`язання на-стають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що сторони є віль-ними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має пра-во на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін про-центи виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним до-говором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець ) зобов`язується на-дати грошові кошти ( кредит ) позичальникові у розмірі та на умовах, встанов-лених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з нормами статей 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна до-вести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодек-сом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відпо-відно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, по-даних учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодек-сом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які да-ні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка ві-дображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазна-чені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як та-кий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Україна як Висока Договірна Сторона Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному, хто пере-буває під її юрисдикцією, право на справедливий суд, закріплене у статті 6 Кон-венції.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» націо-нальні суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав люди-ни і основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основопо-ложних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстроннім судом, встанов-леним законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного ха-рактеру або встановить обгрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У пункті 33 свого рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» Європейський суд з прав людини зазна-чив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною пер-шою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конституції, яка, зокрема, проголошує верхо-венство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» ( остаточне рішення від 17 червня 2011 року ) зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узго-джених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Колегія суддів апеляційного суду визнає доводи апеляційної скарги пози-вача такими, що заслуговують на увагу, частковість її задоволення полягає лише в тому, що суд, на часткове задоволення апеляційної скарги відповідача, ураховує у погашення заборгованості останнього надані ним належні докази вартості реалізованих двох земельних ділянок.

Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних ви-мог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. З урахуванням зазначених норм цивільного процесуального законодав-ства, пропорційності вирішення питання розподілу судових витрат, з відповіда-ча на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату у дохід держави судового збору як за подання позову, так і за подання апеляцій-ної скарги. На користь АТ КБ «ПриватБанк» з відповідача підлягає відшкоду-ванню 1667,69 гривень сплаченого судового збору при зверненні в суд першої інстанції, 2501,53 гривня у відшкодування судового збору, сплаченого у зв`язку з апеляційним оскарженням судового рішення.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить суд стягнути з позивача на його користь 50000,00 гривень витрат з оплати правничої допомоги. Апеляцій-ний суд на дотримання принципів розумності та співмірності визнає обгрунто-ваними понесені відповідні витрати у розмірі 25000,00 гривень. Визначаючись із сумою витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витра-ти складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому пунктом першим частини третьої статті 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу віднесені саме до витрат, пов`язаних з розгля-дом справи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона ( адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання ) зобов`язу-ється здійснити захист, представництво або надати інші види правової допо-моги другій стороні ( клієнту ) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди ад-воката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару ( фіксований розмір, погодинна оплата ), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правничої допомоги. При встанов-ленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час ( стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ). Розмір гонорару визначається ли-ше за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у право-відносини між ними.

Разом з тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визна-ченні розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допо-могою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допо-могу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представ-ництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допо-моги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і вико-наних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною сторо-ною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компен-сації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлю-ється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Статтями 137, 141 ЦПК України визначено, що витрати на правничу допо-могу мають бути дійсними ( реальними ), необхідними, а їх розмір розумним з огляду на складність справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, наведеної, зокрема, у пункті 95 рішення від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», пункті 80 рішення від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обгрунтованим. При цьому, зважаючи на прецедентну практику Євро-пейського суду з прав людини ( рішення від 23 січня 2014 року у справі «East|West Aliance Limited» проти України» ( заява № 19336/04 )) обгрунтованим слід вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адво-катом робіт ( наданих послуг ) та часом, витраченим на виконання таких робіт ( надання послуг ), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а та-кож з ціною позову та ( або ) значенням справи для сторони, в тому числі впли-вом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до спра-ви.

З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій по-станові від 05 вересня 2019 року у справі № 826/841/17 ( провадження № К/9901/5157/ 19 ), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обгрунтованою. Суд не зобов`язаний при-суджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, усі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гоно-рару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмір-ним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц ( провадження № 14-382цс19 ) вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат ( встановлення їхньої дійсності та необхідності ), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. При вирішенні питання щодо певних видів правничої допомоги адвоката врахо-вується як пов`язаність їх з розглядом справи, так і обгрунтованість та розум-ність визначення у контексті обсягу заперечень, наданих протилежною сторо-ною. Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту.

Визначаючись з розподілом витрат на правничу допомогу у цій цивільній справі, колегія суддів не в повній мірі погоджується з визначенням відповіда-чем такого розміру цих витрат, а саме у 50000,00 гривень. Зазначена сума є очевидно завищеною, не співмірною із затраченим часом, що не є ідентичним тривалості провадження у справі, зусиллями фахівця у галузі права, докладе-ними на доведення позиції відповідача. Хоча адвокат приймав участь у справі, починаючи з 18 грудня 2019 року, однак з урахуванням складності цієї справи, позиції відповідача щодо повної відсутності боргових зобов`язань перед креди-тором, на доведення чого неодноразово зроблене посилання на рішення суду 2011 року в іншій справі, та, урешті, з огляду на результат вирішення цього спору, суд дійшов переконання про достатність, розумність та співмірність су-ми відшкодування витрат на правничу допомогу у половинному розмірі заяв-лених коштів. Саме такий розмір витрат ОСОБА_1 є об`єктивним, спів-мірним з виконаною адвокатом роботою у цій справі та результатами вирішен-ня вимог банку.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають зна-чення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викла-дених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправиль-не тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись нормами статей 141, 367, 368, 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» Сокуренка Євгена Сергійовича задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 20 вересня 2021 року, додаткове рішення цього ж суду від 04 жовтня 2021 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, розподіл судових витрат з оплати правничої допомоги скасувати.

Позов Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 -ня, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , мешканця АДРЕСА_2 , на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», , рах. № НОМЕР_2 ( для погашення заборгованості та судових витрат ), МФО № 305299, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. № 50, у погашення кредитної заборгованості за договором від 07 червня 2007 року № VIK0G100001421 - 47119,35 доларів США ( сорок сім тисяч сто дев`ятнадцять доларів США 35 центів ), з яких 32489,19 доларів США ( тридцять дві тисячі чотириста вісімдесят дев`ять доларів США 19 центів ) - заборгованість за тілом кредиту, 14630,16 доларів США ( чотирнадцять тисяч шістсот тридцять доларів США 16 центів ) - заборгованість по процентах за ко-ристування кредитом, 1667,69 гривень ( одна тисяча шістсот шістдесят сім гри-вень 69 коп. ) у відшкодування сплаченого судового збору при зверненні у суд першої інстанції, 2501,53 гривню ( дві тисячі п`ятсот одна гривня 53 коп. ) у відшкодування судового збору, сплаченого у зв`язку з апеляційним оскаржен-ням рішення суду першої інстанції.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 у часткове відшкодування витрат з оплати правничої допомоги 25000,00 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак вона може бути оскаржена касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 08 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді С. Г. Копаничук

В. П. Рибчинський