справа № 208/8233/21
№ провадження 2/208/906/22
РІШЕННЯ

Іменем України

02 лютого 2022 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: Головуючого судді Похвалітої С.М., за участю секретаря судового засідання - Грищенко О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

Позивач звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

У своєму позові позивач просить суд визнати недійсним договір дарування грошових коштів від 26 березня 2021 року, укладений між нею та ОСОБА_3 .

В обґрунтування позову позивач зазначила, що 26 березня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено в простій письмовій формі договір дарування грошових коштів, відповідно до якого ОСОБА_1 передала відповідачу в дар грошові кошти в сумі 220 000,00 грн. для купівлі автомобіля. Наступного дня - 27 березня 2021 року відповідач придбав автомобіль MAZDA 6. Проте, коли ОСОБА_1 подарувала відповідачу зазначені грошові кошти, він обіцяв, що буде за її проханням возити її на цьому автомобілі в лікарню та за інших побутових потреб. Але, в супереч домовленостей між ними, відповідач ухиляється від виконання своєї обіцянки, обґрунтовуючи свою поведінку зайнятістю та відсутністю вільного часу. Також ОСОБА_1 , помилилася щодо правової природи правочину, оскільки помилково вважала, що за цим договором у відповідача виникають такі обов`язки, як придбати автомобіль та використовувати його для задоволення її потреб, кошти, які вона подарувала відповідачу були її власними заощадженнями.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, надав відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог та зазначив, що дійсно, 26 березня 2021 року між ним та позивачем, яка є його матір`ю,будо укладено в простій письмовій формі договір дарування грошових коштів, відповідно до якого вона подарувала йому грошові кошти в розмірі 220000,00 грн. (двісті двадцять тисяч гривень 00 коп.), які були її власними заощадженнями. Вказані грошові кошти він фактично отримав у дар від позивачау момент підписання даного договору.Відповідно домовленості між ними, позивач подарувала йому зазначені грошові кошти для того, щоб він придбав автомобіль та возив її у разі потреби. Свою обіцянку він виконав : він купив на подаровані кошти автомобіль MAZDA 6та відвозив позивача за її проханням туди, куди було потрібно, але у зв`язку із своєю зайнятістю, він не завжди мав можливість це робити, а тому вимушений був іноді відмовляти матері, проте підстави для визнання договору дарування недійсним, на його думку, відсутні.

18 жовтня 2021 року ухвалою суду відкрито провадження по справі.

25 січня 2022 року ухвалою залучено правонаступника та призначено розгляд справи по суті.

Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Обставини справи, встановлені судом.

В судовому засіданні встановлено, що 26 березня 2021 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 будо укладено в простій письмовій формі договір дарування грошових коштів, відповідно до якого позивач, яка є матір`ю відповідача, передала йому безоплатно у власність майно - грошові кошти в сумі 220000,00 грн. (двісті двадцять тисяч гривень 00 коп.) для купівлі автомобіля, що вбачається з наданого суду копії договору та не заперечується сторонами (а.с.8).

27 березня 2021 року відповідач за грошові кошти, подаровані йому позивачем, придбав у власність автомобіль MAZDA 6, що також не заперечується сторонами та підтверджується наданим договором купівлі - продажу транспортного засобу №1242/2021/2501406 від 27.03.2021 року, що підтверджується договором купівлі - продажу транспортного засобу 1242/2021/2501406 від 27.03.2021 р.

Мотиви, з яких виходить суд

Відповідно дост.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 4.11.1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на без перешкод не користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За ч. 1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Враховуюче викладена та те, що між сторонамиОСОБА_1 та ОСОБА_3 умови договору дарування грошових кошів від 26.03.2021 року виконані в повному обсязі, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог.

Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Розподіл судових витрат.

На підставі ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 16, 317, 319, 717, 220 ЦК України, ст. ст. 7, 19, 175, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції, тобто до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Похваліта С. М.