ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року м.Херсон

Номер справи: 766/11585/18

Номер провадження: 22-ц/819/400/22

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого (суддя-доповідач) Ігнатенко П.Я.,

суддів: Воронцової Л.П.

Полікарпової О.М.,

за участю секретаря Савицької А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Калугіна Дмитра Олеговича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Білозерського районного суду Херсонської області у складі судді Рибас А.В. від 04 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Херсонського міського округу Херсонської області Маковецька Олена Анатоліївна, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2018 року позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 19.07.2017 року між нею та ОСОБА_2 укладено договори купівлі-продажу, за яким відповідач набув право власності на будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за тією ж адресою. В позові посилається на те, що зазначені договори укладені за наявності невиконаних грошових зобов`язань, відкритих виконавчих проваджень, в зв`язку з існуванням загрози втрати єдиного житла. Зазначає, що відповідач при укладенні договорів знав про її тяжкі обставини та придбав нерухомість на вкрай невигідних умовах. Просить визнати недійсними договори , враховуючи їх укладення під впливом тяжкої обставини.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційні скарзі адвокат Калугін Д.О. в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. У скарзі зазначає, що фактично суд першої інстанції встановив та визнав доведеним той факт, що оспорювані договори укладались лише з метою уникнення звернення стягнення на майно з боку кредиторів позивача, відтак сторони не бажали досягти наслідків укладення договорів в частині переходу права власності на майно. Вказані обставини свідчать про фіктивність оспорюваних договорів та в силу приписів ст.. 235 ЦК України є фіктивними без створення правових наслідків. Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам є фраудаторним правочином, а тому, на думку скаржника, оспорені договори є недійсними, при цьому неправильне обґрунтування не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки суд має застосувати для вирішення спору належні правові норми.

У відзиві адвокат Мокіна І.В., яка діє в інтересах ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнала, просить її залишити без задоволення та взяти до уваги, що в рішенні суду відсутні висновки на які посилається скаржник щодо фіктивності правочину. При цьому зазначаючи про фіктивність правочину скаржник посилається на ознаки удаваного правочину, однак позовні вимоги ні про визнання правочину фіктивним , ні про визнання його удаваним не заявлялись. Окрім того, у разі якщо на виконання правочину передано майно, такий правочин не може визнаватись фіктивним. Покупець сплатив продавцю грошові кошти та в договорі обумовлено виселення ОСОБА_1 з проданого будинку. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити умисел усіх учасників правочину. Жодного доказу фіктивності або удаваності правочину позивачка не надала. Також суд зазначив правильно, що наявність боргових зобов`язань відчужувача на час укладення спірного договору не може вважатись тяжкою обставиною в розумінні положень ч.1 ст. 233 ЦК України. Просить звернути увагу апеляційного суду на те, що в апеляційній скарзі перекручено зміст рішення суду першої інстанції щодо ознак фіктивності оспореного правочину згідно ст. 232 ЦК України, оскільки з цих підстав позов не заявлявся і судом не розглядався, суд не встановлював мету правочину, а здійснював правову оцінку змісту заявлених позовних вимог. Окрім того, не може бути фіктивним виконаний правочин. Затримка з виселенням ОСОБА_1 не може бути підставою для визнання правочину фіктивним, а лише свідчить про недобросовісність . Загрози втрати житла або наявність інших тяжких умов не було.

В ході апеляційного розгляду ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила.

Адвокат Калугін Д.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 подав заяву про розгляд справи без участі сторони та зазначив, що апеляційну скаргу підтримує, просить її задовольнити з підстав, викладених в її мотивувальній частині.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка до суду апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.

Адвокат Мокіна І.В. , яка діє в інтересах ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнала, просить її залишити без задоволення та пояснила, що договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки були укладені за взаємною згодою сторін, які обумовили всі істотні умови, продавець зобов`язалась передати будинок покупцеві, виселитись і передати ключі від будинку новому власнику. ОСОБА_1 отримала кошти за договорами та 36 тисяч доларів США, про що сторонами укладено договір позики, в якому сторони домовились, що у разі повернення ОСОБА_1 до 31.03.2018 року вказаної суми (36 тис.доларів США, оформлених як позику), ОСОБА_2 поверне будинок та переоформить його на дочку позивачки. Вказані обставини підтверджуються договорами купівлі-продажу та договором позики і це влаштовувало обидві сторони.

Також адвокат Мокіна І.В. зазначає, що в межах виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в сумі 146241,05 грн. за виконавчим листом від 28.10.2010 року №2-499/2010 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України», 18 липня 2017 року відповідно до вимог п.5 ст. 59 , п.6 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» з майна ОСОБА_1 знятий арешт в зв`язку з відмовою стягувача (ВАТ «Державний ощадний банк України») залишити за собою нереалізоване на третіх електронних торгах майно, що належить боржнику, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 та земельної ділянки за тією ж адресою.

Окрім того, у позивачки не було загрози бути позбавленою єдиного житла в результаті передачі стягувачу ОСОБА_3 за виконавчим листом №648/3022/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 271166,45 грн, оскільки ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 06.07.2017 року, яка набрала чинності 12.07.2017 року у цивільній справі №648/3022/15-ц, за заявою стягувача ОСОБА_3 скасовано забезпечення цього позову здійснене шляхом накладення арешту на спірний будинок. Цією ухвалою суду встановлено, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого документу №648/3022/15-ц ( ухвали Білозерського районного суду Херсонської області від 08.10.2015 року) про накладення арешту фактично виконано та закінчено.

Окрім того, адвокат Мокіна І.В. просить взяти до уваги, що підставою заявленого позову зазначено наявність тяжких обставин, які позивачкою не доведені. На момент укладення оспорюваних правочинів ніякої загрози реалізації майна позивачки не було.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює.

За загальним правилом позивач має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі . «Тяжка обставина» є оціночною категорією і її наявність має встановлюватися судом з урахуванням обставин справи.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду у постановах від 25 липня 2018 року у справі № 487/7703/15-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 544/690/19, від 10 серпня 2021 року в справі № 754/16128/17.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 березня 2021 року у справі № 369/13272/18-ц, від 12 березня 2021 року у справі № 295/17488/15-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 333/1238/16-ц, що свідчить про сталість судової практики щодо вирішення питання застосування правового механізму, передбаченого статтею 233 ЦК України».

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається та правильно встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 , будучи власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та власником земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:037:0005, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за тією ж адресою, 19.07.2017 року розпорядилась вказаним майном та продала його ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу відповідно за 59000 грн. та 39900 грн. В договорах підтверджено факт повного розрахунку та зобов`язання ОСОБА_1 передати нерухоме майно набувачу. Вказані обставини підтверджуються копіями договорів купівлі-продажу (т.1 а.с.10-15).

Окрім того, продавець ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 36 000 доларів США, оформивши правовідносини договором позики від 15.12.2017 року. За умовами договору ОСОБА_1 зобов`язалась повернути ОСОБА_2 отриману вказану суму до 31.03.2018 року, а останній зобов`язався після остаточного розрахунку переоформити житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на доньку позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_4 (т.2 а.с.9).

Згідно інформації про виконавче провадження 48982379 за виконавчим листом від 20.08.2010 року № 2-499/2010 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» грошових коштів в сумі 146421,05 грн., житловий будинок та земельна ділянка, розташовані за адресою АДРЕСА_1 , не реалізовано під час виконання рішення суду на третіх електронних торгах. 17.07.2017 на адресу відділу ДВС надійшла заява стягувача про відмову залишити за собою нереалізоване майно, що належить боржнику. На цій підставі відповідно до п.5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» 18 липня 2017 року знято арешт з майна ОСОБА_1 (т.1 а.с.55).

Згідно інформації про виконавче провадження 49566128 за виконавчим листом від 29.10.2015 року №648/3022/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , грошових коштів в сумі 271166,45 грн., вбачається проведення опису 51/100 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.57-58).

Окрім того, згідно копії ухвали Білозерського районного суду Херсонської області від 06 липня 2017 року (справа №648/3022/15-ц) за заявою стягувача ОСОБА_3 скасовано заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельних ділянок за тією ж адресою (т.2 а.с. 201-202).

Таким чином, суд першої інстанції оцінивши докази в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог щодо укладення оспорюваних правочинів під впливом тяжкої обставини на вкрай невигідних умовах.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка за договорами купівлі-продажу, укладеними з відповідачем, отримала від останнього оплату за договорами та 36 000 доларів США , повернення яких у визначені строки до 31.03.2018 року було б підставою для переоформлення будинку на доньку позивачки. Істотні умови договір погоджені сторонами, оплата проведена, продавець зобов`язалась передати нерухоме майно покупцю.

Окрім того, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність посилань позивачки на помилку при укладенні оспорюваних правочинів чи наявність обману. При цьому помилка щодо мотивів правочину не має правового значення.

Вказані висновки є обґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 не доведено, що оспорювані договори купівлі-продажу були укладені під впливом тяжких обставин на вкрай невигідних для неї умовах та, що її волевиявлення не відповідало внутрішній волі й не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених оспорюваними правочинами.

Наявність у позивачки невиконаних зобов`язань на час укладення оспорюваних договорів не є беззаперечним підтвердженням тяжких обставин, які б зумовили укладення спірних правочинів на вкрай невигідних для неї умовах та не свідчить про наявність передбачених статтею 233 ЦК України підстав для визнання правочину недійсним.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, беручи до уваги, що підстав для задоволення позову не вбачається. Наявність тяжких обставин позивачем не доведено, а судом не встановлено. Помилка та обман не доведені та посилання на ці обставини при укладенні оспорюваних правочинів, виключає можливість застосування правових наслідків, передбачених ст. 233 ЦК України. Саме вчинення правочину добровільно, без насильства, обману чи помилки - одна з необхідних умов при застосування ст. 233 ЦК України. Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду у постановах від 25 липня 2018 року у справі № 487/7703/15-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 544/690/19.

Доводи апеляційної скарги про фіктивність оспорюваних правочинів не заслуговують на увагу, оскільки із змісту правочинів вбачається погодження всіх істотних умов та виконання зобов`язань за договором, зокрема покупець оплатив обумовлену суму, а продавець зобов`язалась передати нерухоме майно покупцю. Окрім того, з урахуванням принципу диспозитивності, суд розглядає позов в межах заявлених вимог. Така підстава позову, як фіктивність правочинів,- позивачкою не заявлена і судом не розглядалась.

Посилання на те, що «суд знає закони» та має правильно кваліфікувати правовідносини, що на думку скаржника, є підставою для застосування ст.ст. 232, 234 ЦК України, позбавлені правового обґрунтування, оскільки предмет та підстави позову визначаються позивачем. Суд першої інстанції, оцінивши докази в їх сукупності, дав їм належну оцінку та вирішив спір, виходячи з підстав заявленого позову.

Доводи про те, що оспорені правочини є фраудаторними та укладені на шкоду кредиторів позивачки, судом до уваги не приймаються. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Позивачка, звертаючись за захистом своїх прав, не має повноважень представляти інтереси своїх кредиторів.

Зважаючи на наведене та приймаючи до уваги, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, не підтверджені законом та доказами, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржника з висновками суду, колегія суддів приходить до висновку про відсутність визначених ст.376 ЦПК України підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухваленого у справі рішення.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду підлягає залишенню без змін, як законне та обґрунтоване.

Керуючись ст.ст. 367,374,375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Калугіна Дмитра Олеговича в інтересах ОСОБА_1 ,- залишити без задоволення.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 04 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (постанови) шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції у цивільних справах - Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 02 лютого 2022 року.

Головуючий П.Я.Ігнатенко

Судді: Л.П.Воронцова

О.М.Полікарпова