Дата документу 07.06.2022 Справа № 332/163/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 332/163/20 Головуючий у 1 інстанції: Марченко Н.В.
№ 22-ц/807/979/22 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Ільїна Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м.Запоріжжя від 25 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 в особі представника адвоката Черкашина Івана Івановича до ОСОБА_3 про поділ майна, що є у спільній сумісній власності,

ВСТАНОВИВ

В січні 2020 року ОСОБА_2 в особі представника адвоката Черкашина І.І. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна, що є у спільній сумісній власності.

В обґрунтування заяви зазначала, що за час перебування в шлюбі з відповідачем вони придбали будинок за адресою: АДРЕСА_1 за спільні кошти. Вважає, що має право визнати за нею 1/2 частину будинку, так як він належить подружжю на справі спільної сумісної власності.

Посилаючись на вищезазначене просила суд, визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку право власності на яку зареєстровано за чоловіком відповідачем по справі.

Рішенням Заводського районного суду м.Запоріжжя від 25 травня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 452 грн. 50 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанц2цї встановлено, що 26.12.1986 року відділом ЗАГС Шевченківського райвиконкому м. Запоріжжя за актовим записом № 1250 було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.9).

За час шлюбу, за договором купівлі-продажу від 24.11.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Яцемірською Т.В., реєстровий № 1669, відповідачем ОСОБА_3 у власність був придбаний будинок АДРЕСА_1 (а.с.11).

У відповідності до копії свідоцтва про розірвання шлюбу шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 20.07.1999 року розірвано за актовим записом № 206 виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Орджонікідзевського району м. Запоріжжя (а.с.10).

Відповідно до звіту про оцінку нерухомого майна № 82/1 - 20 від 20.01.2020 ринкова вартість будинку АДРЕСА_1 станом на 20.01.2020 становить 181000 гривень (а.с.12).

Визнаючи за позивачем право власності на половину будинку, придбаного у шлюбі, суд першої інстанції виходив з наступних положень закону.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

При розгляді справи позивач та відповідач визнали, що спірний будинок є їх спільною сумісною власністю, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поділ майна подружжя, визнавши за позивачем право приватної власності на нерухоме майно - на 1/2 частину будинку, розташованого за адресою:

АДРЕСА_1 В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що вона є кредитором відповідача та її мали залучити до участі в справі, позаяк борги відповідача зі сплати на її користь аліментів могли бути погашені за рахунок належного йому будинку.

Такі доводи не базуються на законі, позаяк суд вирішував виключно питання про право власності на майно, придбане у шлюбі яке в силу закону становить спільну сумісну власність подружжя.

При цьому відповідачем не була спростована презумпція спільності майна, надбаного у шлюбі.

Посилаючись на те, що на час придбання майна вона вже спілкувалася з відповідачем та була його співмешканкою, апелянт разом з тим не заявляє жодних власних вимог на спірний будинок, ніколи не порушувала питання про визнання за нею права власності на частину зазначеного будинку тощо.

Також безпідставними є послання апелянта на те, що позивачем пропущені строки звернення до суду.

Адже апелянт сама підтверджує той факт, що позивач почала порушувати питання про визнання за нею права часткової власності на спільне майно лише тоді, коли була повідомлена про намір відповідача та апелянта продати цей будинок для погашення боргів.

Тож це підтверджує той факт , що до того, як постало питання про продаж спільного майна інтерес позивачки не порушувалися, її право власності не оспорювалося а відтак і не було підстав для початку відліку строку позовної давності.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Верховний Суд (постанова від 08.12.2021 у справі № 753/18448/17) зауважив, що неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

А визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Аналогічні висновки зроблені у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, а також постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 759/12058/15-ц, провадження № 61-495св18, від 21 березня 2018 року у справі № 576/2447/15-ц, провадження № 61-8081св18, від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц, провадження № 61-19445св18.

Не є підставою для відмови у позові і та обставина, що нібито на час поділу майна вирішувалося питання про накладення арешту на забезпечення погашення боргів відповідача на майно відповідача, позаяк арешт був, або міг бути накладений, лише на майно, яке належало виключено відповідачеві.

Тож наведені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення апелянтом норм закону.

З огляду на наведене судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м.Запоріжжя від 25 травня 2020 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 червня 2022 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков