242/6297/21
Іменем України
02 лютого 2022 року Селидівський міський суд Донецької області в складі головуючого - судді Черкова В.Г., при секретарі Уварові М.В., розглянувши у м. Селидове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України про відшкодування моральної шкоди,-
ВСТАНОВИВ:
02.12.2021 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.
Стислий виклад позиції позивача.
Процесуальні дії у справі.
06.12.2021 р. було відкрито провадження по справі. Розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.
Заперечення відповідача.
Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що 22.04.1996 р. на «Шахті «Росія» з позивачем стався нещасний випадок на виробництві. Згідно виписки Спеціалізованої офтальмологічної медико-соціальної експертизи від 15.08.1996 р. ОСОБА_1 було встановлено 20 % втрати професійної працездатності. На момент виникнення спірних правовідносин 15.08.1996 р. (дата встановлення ступеня втрати професійної працездатності) діяв ЦК України в редакції від 18.07.1963 р., відповідно до ст.440-1 якого моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Посилання позивача на ст.23 ЦК України в редакції від 16.01.2003 р. безпідставні, оскільки на час виникнення спірних правовідносин зазначений кодекс не діяв. Враховуючи вищевикладене, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області є неналежним відповідачем у даній справі. Підстави для відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Фонду відсутні. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.
Як вбачається з Акту № 40, 22.04.1996 з ОСОБА_1 стався нещасний випадок, що було визнано таким, що пов`язаний з виробництвом.
Згідно довідки МСЕК від 15.08.1996 р. ОСОБА_1 встановлено первинно 20 % втрати професійної працездатності.
Нещасний випадок стався під час праці на ВП «Шахта «Росія» ДП «Селидіввугілля», що підтверджується записами трудової книжки позивача.
На момент виникнення спірних правовідносин 15.08.1996 р. (дата встановлення ступеня втрати професійної працездатності) діяв ЦК України в редакції від 18.07.1963 р., відповідно до ст.440-1 якого моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Посилання позивача на ст.23 ЦК України в редакції від 16.01.2003 р. безпідставні, оскільки на час виникнення спірних правовідносин зазначений кодекс не діяв.
Клопотань про заміну неналежного відповідача від позивача не надходило.
Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюється законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно шкоду.
Відтак, спори щодо відшкодування шкоди повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування.
01.04.2001 р. набрав чинності ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 р.
Норми вказаного Закону в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачали, що у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я.
З огляду на положення ст.ст.21,28,30, 34, 35 Закону, право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.
З урахуванням зазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 р., тобто, з 01.04.2001 р. до 01.01.2006 р. Визначальною в цьому випадку для особи є дата встановлення МСЕК стійкої втрати працездатності.
Вищевикладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 р. у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18) та від 20.11.2019 р. у справі № 210/3177/17 (провадження № 14-288цс19).
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з положеннями ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.
Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин.
Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.
Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок.
Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач.
Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.
З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.
За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача.
У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України, статтею 51 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.
Вирішення даного спору належним чином без участі у справі належного відповідача було б прямим порушенням прав особи, яка не залучена до участі у справі у якості відповідача, і до якої мав би бути пред`явлений даний позов.
Обов`язок та право визначати відповідачів, до яких пред`являється позов, покладається на позивача.
Таким чином, суд повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані суду докази, суд прийшов до висновку, що, оскільки нещасний випадок з позивачем стався 22.04.1996 р., то посилання на ст.23 ЦК України в редакції від 16.01.2003 р. безпідставні, так як на час виникнення спірних правовідносин зазначений кодекс не діяв, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України не є належним відповідачем за даним позовом, а тому позовні вимоги позивача не обґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення було складено та підписано 02.02.2022 року.

Суддя В.Г.Черков