Дата документу 01.02.2022 Справа № 320/2101/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/704/22 Головуючий у 1-й інстанції: Юрлагіна Т.В.
Є.У.№ 320/2101/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи: ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним та визнання права власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 листопада 2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання частково недійним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на 1/3 частку житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , як за колишнім членом колгоспного двору.

Позов обґрунтований тим, що спірний будинок належав до типу колгоспного двору, головою якого була мати сторін ОСОБА_4 , а членами колгоспного двору станом на 1986 рік були: батько ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та діти ОСОБА_1 , 1971 року народження, ОСОБА_6 , 1969 року народження, ОСОБА_2 1972 року народження, ОСОБА_3 , 1975 року народження, ОСОБА_6 1969 року народження, які постійно проживали з батьками за вказаною адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати сторін ОСОБА_4 померла, спірний будинок зареєстрований у БТІ на праві особистої власності за головою колгоспного двору, якою була мати позивача ОСОБА_4 . Колгоспний двір було припинено 15 квітня 1991 року. Станом на 15 квітня 1991 року у колгоспному дворі проживали мати позивача ОСОБА_4 та всі діти ОСОБА_6 , позивач, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , членами колгоспу були він, його мати ОСОБА_4 та сестра ОСОБА_3 , які на підставі ст.ст.120, 123 ЦК УРСР набули право власності на будинок по 1/3 частці кожний. Втратили право на частку в колгоспному дворі відповідач ОСОБА_2 та брат ОСОБА_6 , які були повнолітніми та не були членами колгоспу.

Незважаючи на внесення записів у погосподарській книзі своє право власності в БТІ позивач своєчасно не оформив, оскільки постійно проживав у цьому будинку та необхідності в оформленні документів на свою частку в нього не виникало.

У березні 2018 року він вирішив оформити своє право на частку у житловому будинку та із матеріалів інвентарної справи в КП Мелітопольське БТІ дізнався, що на підставі рішення Мелітопольської районної ради від 22.03.1990 було видано свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок, в якому було зазначено, що житловий будинок належить членам колгоспного двору, головою якого є ОСОБА_4 . З інформаційної довідки з реєстру прав на нерухоме майно 12.03.2018 йому стало відомо, що 25.06.2014 приватним нотаріусом Чупрун Т.А. ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Після припинення існування колгоспного двору позивач свою частку не витребував і, проживаючи в своєму будинку, продовжував брати участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства колишнього колгоспного двору. Вважає, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я відповідачки підлягає визнанню частково недійсним, так як незалежно від змісту заповіту, до спадкоємця переходить право лише на те майно, що за життя належало спадкодавцю. Так як матері позивача належала лише 1/3 частка у майні колгоспного двору, то відповідно і відповідачу ОСОБА_2 перейшло право власності лише на 1/3 частку будинку.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 листопада 2021 року позов задоволено.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , видане 25 червня 2014 року приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області Чупрун Т.А. на ім`я ОСОБА_2 , зареєстроване за реєстром №1815, в частині визнання за ОСОБА_2 права власності в порядку спадкування за заповітом 1/3 частки житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку житлового будинку з господарським будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1762,00 грн., вартість проведеного експертного дослідження в розмірі 7845,20 грн., разом 9607,20 грн.

Судове рішення мотивовано тим, що позивач, який був членом колгоспного двору на момент його припинення, набув право власності на 1/3 частку майна, яке належало колгоспному двору і не втратив такого права після припинення існування колгоспного двору. Строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки про порушення свого права він дізнався у березні 2018 року та одразу звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Не погоджуючись з рішенням суду,ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позову. Вважає, що суд неправильно визначив частку позивача у майні колгоспного двору, оскільки на момент його припинення в будинку постійно проживали і були зареєстровані 6 осіб, отже частка позивача становить 1/6, а не 1/3, як вирішив суд першої інстанції. Судом вирішено питання про права і обов`язки інших членів колгоспного двору ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які також набули право власності на спірний будинок, проте не були залучені до участі у розгляді справи. Зазначає, що позивачем пропущений строк позовної давності, про застосування якого просила ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_2 і її представника адвоката Каталіна В.В., третьої особи ОСОБА_3 , які підтримали апеляційну скаргу і просили про її задоволення, заперечення представника позивача адвоката Діденка В.Є., який вважає рішення суду законним і обґрунтованим, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вимогами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Предметом спору у цій справі є житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав до колгоспного двору, головою якого була мати сторін ОСОБА_4 на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого 22.08.1990 Мелітопольською районною державною адміністрацією на підставі рішення виконавчого комітету Мелітопольської районної ради народних депутатів №102 від 22.03.1990 (а.с.67).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати сторін ОСОБА_4 (а.с.46 зворот).

Спадкоємцем за заповітом всього майна, що належало спадкодавцю, є відповідачка ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину, подавши 18.12.2013 відповідну заяву до нотаріальної контори (а.с.45).

Станом на 15 квітня 1991 року згідно погосподарської книги Вознесенськї сільської ради в спірному були зареєстровані та мешкали: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (спадкодавець), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (позивач), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (відповідачка), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (третя особа), ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.121).

15.04.1991 року колгоспний двір був припинений.

25.06.2014 приватний нотаріус видав відповідачці ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірний житловий будинок (а.с.98).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що на момент припинення колгоспного двору лише три члена сім`ї, а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як члени колгоспного двору в рівних частках набули право власності на житловий будинок. Видане на ім`я відповідачки свідоцтво про право на спадщину за заповітом на весь житловий будинок порушує право власності позивача на його 1/3 частку у майні колгоспного двору, останній не пропустив строк позовної давності, оскільки про порушення свого права він дізнався у березні 2018 року, коли його адвокат ознайомився із правоустановчими документами на будинок у БТІ.

Проте таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального і процесуального права, вони не ґрунтуються на зібраних у справі доказах, а тому з ними не можна погодитися.

Колгоспний двір це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб.

Згідно із частиною першою статті 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. При відсутності згоди спір про володіння, користування або розпорядження майном колгоспного двору вирішується судом за позовом будь-якого члена двору, який досяг шістнадцяти років. Особи віком від п`ятнадцяти до шістнадцяти років можуть такий позов пред`явити за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальника, а позов в інтересах осіб, що не досягли п`ятнадцяти років, може бути пред`явлений їх батьками (усиновителями) або опікуном (стаття 121 ЦК Української РСР).

Частиною другою статті 123 ЦК Української РСР передбачалося, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до усталеної судової практики, що склалася з приводу застосування наведених правил, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в навчальному закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»).

Відповідно до ст. 15 Закону України від 16 грудня 1993 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» та у зв`язку з прийняттям Закону України «Про власність» були виключені з Цивільного кодексу України (1963 року) в главі ІІ «Спільна власність» статті 120-127, що стосувалися правового положення членів колгоспного двору.

Зазначений Закон України набрав чинності з моменту його публікації (Відомості Верховної Ради України №3 1994 року). Таке поняття як «колгоспний двір» втратило своє значення на момент набрання чинності вказаним законом та внесенням відповідних змін.

Зокрема, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Законом України «Про власність» (вступив у дію 15.04.1991 р.) скасовано інститут колгоспного двору, але не скасовано правового статусу членів колишнього колгоспного двору щодо майна колгоспного двору, яке належало його членам на праві сумісної власності. Тому, всі члени колишнього колгоспного двору після 15.04.1991 р. є співвласниками такого майна.

Встановлено, що станом на 15 квітня 1991 року згідно погосподарської книги Вознесенськї сільської ради у спірному будинку були зареєстровані та мешкали: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (спадкодавець), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (позивач), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (відповідачка), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (третя особа), ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Жилий будинок АДРЕСА_1 було набуто у спільну сумісну власність членів колгоспного двору, головую якого була мати сторін ОСОБА_4 , і у відповідності до вимог ст.ст. 120-121, ст. 123 ЦК УРСР ( в ред. 1963 року) він належав на праві спільної сумісної власності всім членам колгоспного двору.

Належних і допустимих доказів того, що відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , а також особи, які не були залучені до участі у розгляді справи, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка на момент припинення колгоспного двору була малолітньою, та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не були членами колгоспного двору та не мали права на його частку, матеріали справи не містять.

Отже висновок суду першої інстанції про належність позивачеві ОСОБА_2 1/3 частки спірного будинку є таким, що ґрунтується на припущеннях, часка позивача у спільному майні членів колгоспного двору становить 1/6.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку і про те, що позов пред`явлено ОСОБА_2 в межах строку позовної давності.

Відповідно до ст.ст. 1216,1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ст.ст. 1222,1223 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 ЦК України). У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 ЦК України).

Статтями 1268,1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої ст.ст. 1297, 1298 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Про смерть своєї матері ОСОБА_4 , яка сталася 02 липня 2013 року, позивач був добре обізнаний, оскільки постійно проживав і був зареєстрований у спадковому будинку разом зі спадкодавцем і відповідачкою ОСОБА_2 (а.с.47).

Спадщина у відповідності до ст.1270 ЦК України належить відповідачці ОСОБА_2 з часу відкриття спадщини, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Спірне свідоцтво про право на спадщину за заповітом відповідачка отримала по закінченні шестимісячного строку після відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с.98).

З відповідним позовом до суду позивач звернувся у березні 2018 року.

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (§ 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Stubbings and Others v. the United Kingdom»; § 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, не достатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17).

Верховний Суд у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 57/314-6/526-2012 зазначив, що для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

При цьому, за змістом зазначеної норми (стаття 261 ЦК України) законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Якщо встановити день, коли особа довідалася про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.

Під можливістю довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатися про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Отже, за змістом частини першої статті 261 ЦК України законодавець виходить (в оцінці початку перебігу позовної давності) не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Зважаючи на те, що про відкриття спадщини після смерті своєї матері, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_9 , позивач був добре обізнаний, про статус спірного будинку як майна колгоспного двору, отримання відповідачкою 25 червня 2014 року свідоцтва про право на спадщину на спірний будинок за заповітом позивач, враховуючи презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, мав об`єктивну можливість дізнатися у червні 2014 року, а з відповідним позовом до суду він звернувся тільки у березні 2018 року, висновки суду першої інстанції про дотримання позивачем строку позовної давності є такими, що не відповідають вимогам закону і фактичним обставинам справи.

Доводи представника позивача про те, що на спірні правовідносини позовна давність не розповсюджується є помилковими і не ґрунтуються на нормах права.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Заперечуючи проти позову, відповідачка ОСОБА_2 просила про застосування позовної давності, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню у зв`язку зі спливом позовної давності.

За вказаних обставин оскаржуване рішення не можна визнати таким, що відповідає вимогам закону і матеріалам справи, а тому на підставі ст. 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові.

Відповідно до п.п. б,в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з нормами ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, судовий збір, який був сплачений відповідачкою у розмірі 2 643,00 грн. при подачі апеляційної скарги, підлягає компенсації за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 листопада 2021 року у цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи: ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним та визнання права власності залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2643,00 гривень (дві тисячі шістсот сорок три гривні 00 копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 04 лютого 2022 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська