КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2324/2022 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 лютого 2019 року та на додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виключення запису про народження дитини та оспорювання батьківства, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини та оспорювання батьківства.

Посилався на те, що йому стало відомо про те, що на момент реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , остання вже перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 від квітня 2001 року. У зв`язку з вказаним висновком відділу державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві 25 лютого 2016 року актовий запис про шлюб між позивачем та відповідачкою, складений 05 серпня 2003 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві анульовано на підставі ст.39 СК України.

Зазначав, що має всі підстави підозрювати відповідачку у шлюбній невірності, тому сумнівається у факті його біологічного батьківства відносно двох дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком яких він записаний в силу перебування з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який згодом було анульовано.

Просив виключити відомості про його батьківство з актових записів про народження ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 27 лютого 2018 року позовні вимоги в частині виключення відомостей про батьківство позивача з актового запису про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 було залишено без розгляду у зв`язку із задоволенням заяви позивача.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виключення запису про народження дитини та оспорювання батьківства - залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2019 року заяву представника відповідача адвоката Безпалюк Н.В. про стягнення судових витрат задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 9 000 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 27 травня 2019 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 лютого 2019 року - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 - задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 27 травня 2019 року - скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 лютого 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2019 року - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 - задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року - скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначалося про незаконність та необґрунтованість рішень, що ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права за неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи.

Посилався на те, що рішення суду не містить мотивувальної частини стосовно оцінки доказів-пояснень учасників справи. Зазначав, що судом не дана оцінка тому, що фактично ОСОБА_2 завагітніла сином ОСОБА_4 , і народила його, перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_3 , і сама підтвердила, що знала про це, отже і запис про батьківство внесений до актового запису з порушенням вимог ст.ст.51-52 КпШС України.

Також зазначав про те, що суд прийшовши до висновку про преклюзивність строку, визначеного ст.56 КпШС України та вважаючи, що позивач не може мати матеріальних і процесуально-правових переваг перед відповідачем через те, що пропустив строк захисту свого права, підстав для поновлення якого немає, не встановив, з яких саме причин позивач пропустив цей строк та своєчасно не реалізував своє право. Тим самим суд встановив дисбаланс на користь відповідача, що призводить до тривалих моральних страждань позивача через приниження його людської гідності.

Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення Оболонського районного суду м.Києва від 01 лютого 2019 року та додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 лютого 2019 року та додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2019 року -залишити без змін.

Посилається на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не має підстав для задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 лютого 2019 року та додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2019 року є законними та такими, що не підлягають скасуванню.

В судовому засіданні 23 листопада 2021 року ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просили її задовольнити.

ОСОБА_2 в судовому засіданні 07 червня 2022 року заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з підстав пропуску строку, встановленого статтею 56 КпШС України звернення до суду з позовом, який є преклюзивним, і підстав для його поновлення немає.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що 06 вересня 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 здійснили обряд вінчання.

05 серпня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва складено актовий запис за № 967. (а.с.8-11, т.1).

ОСОБА_2 , вступаючи 05 серпня 2003 року у шлюб з ОСОБА_1 , перебувала з 2001 року з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який не був припинений.

25 лютого 2016 року Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві анульований актовий запис № 967 від 05 серпня 2003 року про шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 22 грудня 2016 року шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований 06 квітня 2001 року, визнано недійсним.(а.с.99, т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_4 , у свідоцтві про народження якого батьком записаний ОСОБА_1 , матір`ю - ОСОБА_2 , про що в книзі записів актів громадського стану про народження 09 грудня 2003 року зроблено відповідний запис за № 2458.

За результатом аналізу ДНК від 16 вересня 2016 року, можливість біологічного батьківства ОСОБА_1 по відношенню до ОСОБА_4 повністю виключена. (а.с.13,т.1).

Відповідно до висновку експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи від 15 грудня 2017 року № 338 вирішити питання біологічного батьківства ОСОБА_1 по відношенню до ОСОБА_4 неможливо у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 для відбору зразка крові доставлений не був. (а.с.41-45, т.1).

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду міста Києва із заявою про поновлення строку звернення до суду з позовом на підставі статті 56 КпШС України, частини шостої статті 136 СК України.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення також в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 7).

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

Судом встановлено, що спірний актовий запис № 2458, згідно якого батьком дитини записано ОСОБА_1 , здійснено 09 грудня 2003 року, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення КпШС України, чинні на час їх виникнення, тобто на час вчинення оспореного актового запису.

Вищевказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від17 вересня 2018 року у справі № 757/36468/16-ц та від 19 грудня 2018 року у справі № 336/2362/16-ц.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У рішенні ЄСПЛ від 24 листопада 2005 року у справі «Shofman v. Russia», справа № 74826/01, Високий суд дійшов висновку про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у справах, що стосуються чоловіка, який бажає порушити позовне провадження по оскарженню свого батьківства дитини, народженої в шлюбі; Європейський Суд раніше залишив відкритим питання, чи стосується провадження у спорах про батьківство «сімейного життя» того чи іншого заявника, встановивши, що в будь-якому випадку вирішення питання про правові відносини батька з його можливою дитиною стосується «приватного життя» батька.

У вказаному рішенні ЄСПЛ зробив висновок про те, що встановлення терміну давності щодо можливості порушення позову про батьківство може бути виправдане прагненням домогтися правової визначеності в сімейних відносинах і захистити інтереси дитини. До сих пір Європейському Суду доводилося розглядати тільки такі справи, в яких з першого дня життя дитини заявник напевно знав або мав підстави припускати, що він не був батьком цієї дитини, але - з огляду на причин, що не мають відношення до закону, - не робив ніяких кроків, щоб оспорити своє батьківство в межах встановленого законом терміну (див. акти Суду у справах «Йилдирим проти Австрії» [Yildirim v. Austria] і «Расмюссен проти Данії» [Rasmussen v. Denmark]).

Та обставина, що заявнику не дали можливості відмовитися від батьківства, тому що він не виявив, що він міг і не бути батьком дитини, поки не пройшло більше одного року після того, як він дізнався про його народження, не було пропорційно по відношенню до переслідуваної державою законної мети. Отже, незважаючи на широкі межі розсуду держави, вона не забезпечила в даному випадку поваги до права заявника на його приватне життя.

У справі «Romanov v. Russia» № 76594/11, рішення від 9 липня 2019 року, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що така негнучка тимчасова межа не може вважатися «необхідною у демократичному суспільстві», оскільки вона не дозволяє брати до уваги конкретні обставини справи та побажання зацікавлених сторін, і тому не може забезпечити справедливий баланс між спільними інтересами захисту правової визначеності сімейних відносин і права зареєстрованого батька на те, щоб його батьківство було оскаржено в світлі біологічних доказів. Тому це є несумісним із зобов`язанням забезпечити ефективну «повагу» до приватного і сімейного життя. Відхиливши клопотання заявника як обмежене за часом, обласний суд обмежився його оцінкою, встановивши, що заявник подав позов про оспорювання батьківства більш, ніж через рік після того, як він був зареєстрований батьком після його визнання батьківства. Більш того, він безпосередньо і буквально застосовував статтю 49 Кодексу РРФСР про шлюб та сім`ю, яка була сформульована в жорстких виразах, не допускаючи жодних винятків з однорічного терміну і не залишаючи місця для оцінки того, чи мав зареєстрований батько підстави сумніву в його батьківстві або дійсно знав, що він не був біологічним батьком в момент реєстрації його батьківства ( «AL проти Польщі», де національні суди встановили, що заявник визнав його батьківство в повне усвідомлення того, що він, можливо, не був біологічним батьком; «Phinikaridou проти Кіпру», № 23890/02, № 63, 20 грудня 2007 року). За відсутності належного судового розгляду цих питань національними властями, Суд не може припустити, чи визнав заявник своє батьківство в повному усвідомленні того, що він не може бути біологічним батьком (за аналогічною аргументацією, Лашманкін та інші проти Росії, № 57818/09 і 14 інших, № № 454 і 455, 7 лютого 2017 року), і тому не може погодитися з аргументом уряду, заснованим на неперевірених фактичних твердженнях.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень статті 56 КпШС України та доведення факту обізнаності позивача щодо внесення відповідного запису про його батьківство до актового запису про народження дитини з моменту вчинення такого запису.

Крім того, вважаючи строк, встановлений статтею 56 КпШС України, преклюзивним, суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення поважності причин пропуску строку звернення до суду.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), роз`яснив, оскільки перебіг встановленого статтею 56 КпШС України річного строку на оспорювання батьківства починається з того часу, коли особа, яка з її відома записана батьком дитини, дізналася або повинна була дізнатися про вчинення запису, та обставина, що особа, з відома якої вчинено запис, дізналася, що вона не є батьком дитини після закінчення цього строку, не змінює порядок його обчислення, але може бути врахована при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку.

Відповідно до статті 9 КпШС України на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України.

Статтею 10 КпШС України визначено, що у випадках, передбачених статтею 9 цього Кодексу, позовна давність застосовується судом відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 6 перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки спірний актовий запис № 2458, згідно якого батьком дитини записано ОСОБА_1 , здійснено 09 грудня 2003 року, а річний строк, встановлений статтею 56 КпШС України закінчується 09 грудня 2004 року, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК України в редакції від 01 січня 2004 року, а згідно ч.6 ст. 136 СК України до вимоги чоловіка про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина перша статті 256 Цивільного кодексу України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини четверта та п`ята статті 267 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 56 КпШС України особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень, або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис.

Для правильного застосування частини першої статті 56 КпШС України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про своє батьківство, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про своє батьківство.

Колегія суддів вважає, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства, що також узгоджується з практикою ЄСПЛ (Калачова проти Російської Федерації,№ 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Судом встановлено, що за результатом аналізу ДНК від 16 вересня 2016 року, можливість біологічного батьківства ОСОБА_1 по відношенню до ОСОБА_11 повністю виключена, що свідчить про об`єктивну обізнаність ОСОБА_1 про відсутність свого батьківства.

Вирішуючи спір по суті, суд належної правової оцінки аргументам заявника щодо об`єктивної можливості бути обізнаним про відсутність свого батьківства не надав, а обмежився лише констатацією факту спливу, передбаченого частиною першою статті 56 КпШС України річного строку.

За сукупності всіх встановлених судом обставин справи колегія суддів вважає, що враховуючи вищевикладені норми права, рішення ЄСПЛ щодо сімейних правовідносин, вимоги позивача заявлені в межах строку позовної давності та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні позову підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Судові витрати належить розподілити відповідно до ст.141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 960 грн.

Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2019 року, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частиною 1, 2 ст. 137 ЦПК України передбачено , що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до положень ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_1 .

Виходячи із положень статтей 133, 137, 141 ЦПК України додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2019 року про стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу підлягає скасуванню, а в задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Безпалюк Наталії Володимирівни про стягнення витрат на правничу допомогу належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 лютого 2019 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Виключити відомості про батьківство ОСОБА_1 з актового запису № 2458 від 09 грудня 2003 року про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зробленого Відділом реєстрації актів громадянського стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві.

Додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2019 року - скасувати.

В задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Безпалюк Наталії Володимирівни про стягнення витрат на правничу допомогу - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 960 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 червня 2022 року

Головуючий

Судді