КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи:753/4242/2021
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4094/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Каліушко Ф.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

секретар - Лащевська Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» про визнання звільнення протиправним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2021 року,

встановив:

у лютому2021 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправним його звільнення поновити його на роботі у відповідача на посаді заступника начальника відділу кадрової роботи та мотивації персоналу апарату забезпечення діяльності з 24.12.2020. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що наказом №431/ос від 24.12.2021 року його було звільнено із займаної посади за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України незаконно, оскільки заява про звільнення була написана під примусом, в зв`язку з цим позивач просив стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати заподіяну моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2021 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, представник позивача - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, судом не було дано належної оцінки доказам по справі, зокрема, показам свідків, не було повно та всебічно досліджено обставини справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що він працював у відповідача з жовтня 2010 року на різних посадах, а з 20.07.2020 - на посаді заступника начальника відділу кадрової роботи та мотивації персоналу апарату забезпечення діяльності. 24.12.2020 наказом №431/ос його було звільнено із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України. Однак заяву про звільнення він написав під тиском з боку провідного фахівця першого відділу управління внутрішньої безпеки ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» ОСОБА_4 та заступника голови правління з питань безпеки ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» ОСОБА_10. Він злякався за своє життя та змушений був написати заяву про звільнення того ж дня. Після отримання копії наказу про звільнення та трудової книжки він написав заяву про його поновлення на роботі та скасування наказу про звільнення, відповідь на яку отримав 09.02.2021, в якій йому було відмовлено у поновленні на роботі. Оскільки насправді він не мав бажання звільнятися, в заяві не вказано поважної причини для звільнення, його було звільнено без надання двотижневого строку відпрацювання, він просить визнати протиправним своє звільнення, скасувати наказ №431/0С від 24.12.2020, поновити його на роботі, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, відшкодувати моральну шкоду в розмірі 50 000 грн., та стягнути на його користь всі судові витрати.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2021 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач власноруч написав заяву про своє звільнення з 24.12.2020, а матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що така заява була написана внаслідок чинення на нього тиску зі сторони працівників відповідача. Такий висновок суду першої інстанції є законним і обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення ст. 43 Конституції України, ст. 5-1, 21, 36, 38 КЗпП України.

Як видно з матеріалів справи, позивач працював у відповідача на різних посадах з 05.10.2010, остання посада - заступник начальника відділу кадрової роботи та мотивації персоналу апарату забезпечення діяльності, на яку був переведений 20.07.2020. На підставі наказу керівника підприємства - в.о. голови правління ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» №431/ос 24.12.2020 позивача було звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Відповідачем було надано до справи світлокопію заяви від імені ОСОБА_1 , відповідно до якої він просив звільнити його за власним бажанням 24.12.2020.

Відповідно до п. 1.6 Положення про відділ кадрової роботи та мотивації персоналу апарату забезпечення діяльності управління ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» начальник відділ кадрової роботи та мотивації персоналу має заступника, який призначається керівником товариства.

В ст. 9 Конституції України закріплено, що чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII було ратифіковано Конвенцію Міжнародної Організації Праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, (далі - Конвенція). Згідно із ст. 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом п. 2 ст. 9 вказаної Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

В ст. 23 КЗпП України закріплено, що трудовий договір може бути:

1) безстроковим, що укладається на невизначений строк;

2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін;

3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

За положеннями ст. 36 КЗпП України однією з підстав розірвання трудового договору є ініціатива працівника (ст. 38, 39 КЗпП України).

Згідно положень ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Доводи, викладені представником позивача - ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, є аналогічними доводам, які зазначав позивач в позовній заяві. Всі вказані доводи були предметом дослідження суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Посилання апелянта на те, що його змусили написати заяву про звільнення з 24.12.2020 працівники відповідача під погрозами, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Частина 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з п. 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з чч. 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності, суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по їх доказуванню.

В ст. 76 ЦПК України закріплено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Докази, на які посилався позивач щодо доведення обставини, про те, що він не мав наміру звільнятися з роботи 24.12.2020, не спростовують факту написання ним заяви про звільнення та не є належними щодо відсутності у нього наміру звільнитися 24.12.2020.

За клопотанням представника позивача були допитані свідки: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які не підтвердили факту вчинення фізичного та психологічного тиску на позивача з метою примусити його написати заяву про звільнення. Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 пояснили, що про обставини написання заяви про звільнення їм стало відомо безпосередньо від позивача.

Факт наявності вакантної посади, яку займав позивач на час звільнення, та направлення ним заяви про поновлення роботі, яка надійшла відповідачу 20.01.2021, не може бути доказом незаконності звільнення позивача та не створює для відповідача обов`язку для поновлення трудових відносин з позивачем.

Правовий висновок, який міститься постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 18 листопада 18.11.2019 (справа №229/2676/17) не підлягає застосуванню в даній справі, оскільки у вказаній справі позивача було звільнено з роботи до закінчення двотижневого строку без узгодження дати звільнення. Звільнення ОСОБА_1 з роботи в день написання ним заяви - 24.12.2020, про що він зазначив в заяві, без відпрацювання двотижневого строку, не свідчить порушення відповідачем положень ст. 38 КЗпП України, оскільки питання щодо дотримання терміну попередження працівником про намір звільнитися вирішується власником або уповноваженим органом, і відповідач не позбавлений права звільнити працівника в день написання ним заяви без вимоги відпрацювання вказаного терміну.

Факт написання позивачем заяви про його поновлення на роботі, яка надійшла до відповідача 20.01.2021 також не може бути доказом того, що 24.12.2020 позивач не мав наміру звільнитися з роботи відповідно до положень ст. 38 КЗпП України.

Суд першої інстанції дотримався вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин та врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, в постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року (справа №753/1181/18) зроблено правовий висновок, відповідно до якого сторони трудового договору можуть домовитися про будь-який строк звільнення після подання заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності домовленості працівника можна звільнити навіть в день подачі заяви про звільнення.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Конец формы

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 13 червня 2022 року.

Головуючий

Судді