Житомирський апеляційний суд
Справа №274/2285/21 Головуючий у 1-й інст. Корбут В. В.
Категорія 39 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря судового засідання Кузьменко А.О.

без виклику сторін

розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без повідомлення учасників справи в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 травня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Корбута В.В.

у цивільній справі № 274/2285/21 за позовом Акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року Акціонерне товариство "Перший український міжнародний банк" (далі-Банк) звернувся до суду з позовом. Просив постановити рішення, яким стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором №201 від 17.12.2018 р. станом на 18.02.2021 р. у розмірі 36 375,25 грн. та вирішити питання судових витрат. В обґрунтування заявлених вимог Банк зазначав, що ОСОБА_1 не виконує належним чином зобов`язань за кредитним договором № 201 від 17.12.2018 р. Заборгованість відповідачки станом на 18.02.2021 р. складає 36 375,25 грн., з яких: 23 030,39 грн. заборгованість за кредитом; 13 144,86 грн. заборгованість процентами; 200 грн. заборгованість за комісією; 0 грн. штрафні санкції.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 травня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" заборгованість за заборгованість за кредитним договором № 201 від 17.12.2018 р. станом на 18.02.2021 р. у розмірі 36 175,25 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Цим же рішенням стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" у якості відшкодування судових витрат 2 257,52 грн.

У поданій через свого представника ОСОБА_2 апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначене рішення суду скасувати. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову незаконне, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Зокрема вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з неї нарахованої позивачем суми процентів та комісії. Разом з тим, згідно Виписки з особового рахунку ОСОБА_1 , наданої позивачем, вбачається, що нею були погашені проценти у загальному розмірі 11 811,34 грн. та комісія у сумі 300 грн., що варто зарахувати на погашення тіла кредиту. Таким чином, враховуючи вищезазначене, кредитним договором, на підставі якого Позивач просить стягнути заборгованість, є виключно Заява № 201. Проте, дана Заява не містить погодження істотних умов договору, зокрема умов щодо строку дії договору, що є підставою вважати даний кредитний договір неукладеним. Крім того, вказує, що Банком не надано розрахунку заборгованості, в тому числі щомісячний, всупереч тому, що згідно підписаною апелянтом заяви розрахунковий день та платіжна дата 30 число місяця, що вказує на необхідність внесення саме щомісячних періодичних платежів. Також вказує, що вона не надавала згоди на збільшення кредитного ліміту з 10 000,00 грн. до 23 400,00 грн., а виписка по особовому рахунку підписана особою, повноваження якої не підтверджені.

Розгляд справи Житомирським апеляційним судом проведено згідно положень ч.1 ст.369 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 17.12.2018 р. ОСОБА_1 підписала заяву № 201 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (а.с.7). В якій просила Банк відкрити на її ім`я поточний рахунок у гривнях та надати кредитну карту, встановити на цей рахунок кредитний ліміт у сумі 10 000,00 грн.

Наведене свідчить, що між Банком та ОСОБА_1 шляхом підписання заяви було укладено кредитний договір.

Також у заяві вказано, що розрахунковий день 30 число місяця, платіжна дата 30 число місяця, реальна річна процента ставка складає 47,88%.

Відповідачка ОСОБА_1 не заперечувала, що на підставі заяви Банк відкрив на її ім`я поточний рахунок у гривнях та надав кредитну карту, встановив на цей рахунок кредитний ліміт у сумі 10000,00 грн., який у подальшому було збільшено до 23 400,00 грн., і що вона отримувала від Банку кредитні кошти.

Ці обставини також підтверджується виписками по особовим рахункам ОСОБА_1 , з яких вбачається отримання нею кредитних коштів, часткове погашення кредиту та сплати процентів (а.с.1113).

З виписок по особових рахунках ОСОБА_1 випливає, що заборгованість останньої перед Банком за заявою станом на 18.02.2021 р включно становить 36 175,25 грн. та складається з: 3 915,07 грн. прострочена заборгованість за кредитом; 19 115,32 грн. строкова заборгованість за кредитом; 12 208,32 прострочена заборгованість за процентами; 936,54 грн. строкова заборгованість за процентами (а.с.14).

Ці виписки разом з документом з назвою "Виписка з рахунку ОСОБА_1 із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості за Кредитним договором №201 від 17.12.2018 р. станом на 18.02.20221 р. (включно)" містять детальну інформацію щодо періодів та розмірів відповідних нарахувань, тому посилання ОСОБА_1 на неподання Банком розрахунку заборгованості є безпідставним.

Посилання ОСОБА_1 на те, що виписка по особовому рахунку підписана особою, повноваження якої не підтверджені, не має правового значення, оскільки підписання виписки з рахунку не передбачено Положенням про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженим постановою Правління Національного банку України 04.07.2018 р. № 75 (у пункті 61 цього Положення, який містить обов`язкові реквізити виписок з рахунків, такий реквізит виписки як підпис відсутній).

Крім того, виписки по особових рахунках ОСОБА_1 підписані працівником Банку та засвідчені печаткою Банку.

Банківська виписка є офіційним документом (оригіналом) щодо руху коштів за кредитним договором та обліку відповідних банківських операцій, засвідчена печаткою банку та підписом виконавця. Верховний Суд неодноразово підтверджував свою позицію про те, що банківська виписка в розумінні статей 1,9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", пунктів 41,42,62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженим постановою Правління Національного банку України 04.07.2018 р. № 75, інших нормативних документів Національного банку України, як документ, що є підтвердженням виконаних за день операцій за рахунком клієнта, є належними та допустимим доказом у справі, що підтверджує рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщує записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором (до прикладу, постанова Верховного Суду від 25.05.2021 р. у справі № 554/4300/16-ц).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову виходячи з наступного.

Судом враховано, що відповідно до ч.1,2 ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ "Перший український міжнародний банк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1,2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч.1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 17.12.2018 року встановлений кредитний ліміт та процентна ставка (а.с.7). Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді штрафів за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Суд погоджується з доводами позивача стосовно суми заборгованості та розрахунком, який був наданий до позовної заяви. Відповідачем, в свою чергу, інших суттєвих доводів та доказів стосовно суми боргу суду не надано.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, заборгованість за комісією.

При цьому, згідно з частиною 6 ст.81 ЦПК доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За наведених обставин суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що підстав для задоволення вимог Банку в повному обсязі не було.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів»(далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід зазначити, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

За наведених обставин підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 травня 2022 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: