Справа № 303/2005/22
2/303/275/22
Номер рядка статистичного звіту 76
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

08 червня 2022 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої-судді Гутій О.В.

за участю секретаря судових засідань Зарева А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Івановецької сільської ради, третя особа: ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Івановецької сільської ради, третя особа: ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позов мотивований тим, що він працював директором комунального некомерційного підприємства «Центр медико-санітарної допомоги Івановецької сільської ради» з 31 грудня 2021 року, відповідно до розпорядження голови Івановецької сільської ради №320/04-01 від 31 грудня 2021 року на підставі укладеного контракту № 1 від 30 грудня 2021 року з строком дії 30.12.2021 року до 30.12.2024 року.

Розпорядженням виконуючого обов`язки голови Івановецької сільської ради №1/02-06 від 31 січня 2022 року на підставі п.2 ч. 2.2 контракту №1 від 31 грудня 2021 року дію вищезазначеного документу припинено з 11 лютого 2022 року відповідно до п.8 ст.36 КЗпП України. Відповідно з 11 лютого 2022 року його звільнено із займаної посади.

Звільнення вважає незаконним з наступних підстав: п.2 ч.2.2 Контракту №1 від 30 грудня 2021 року передбачає вимоги, що роботодавець має право: звільняти керівника комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Івановецької сільської ради» з посади «...у разі закінчення строку дії цього контракту, достроково за вимогою керівника, а також у випадку порушення керівником вимог законодавства та умов цього контракту» ; контракт №1 від 30 грудня 2021 року укладений строком на 3 роки і діє до 30.12.2024 року, жодних звернень, вимог на адресу керівництва Івановецької сільської ради щодо звільнення його з займаної посади за власним бажанням з моменту працевлаштування не надходило; з жодними даними щодо порушення ним вимог законодавства та умов контракту №1 від 30 грудня 2021 року його не ознайомлено, до відповідальності не притягувався.

З 12 лютого 2022 року він не працює, його заробітна плата (посадовий оклад) відповідно п.3.1 укладеного контракту № 1 від 30 грудня 2021 року становить 22000,00 гривень. Станом на 11 березня 2022 року йому не виплачено заробітну плату за січень, лютий та 11 днів березня поточного року. Вимушений прогул склав 28 днів, а тому борг за пропрацьований час та вимушений прогул складає 51 000, 00 гривень.

Також вказує, що в період з 7.02.2022 року по 11.02.2022 року він перебував на лікарняному, що підтверджується медичним висновком про тимчасову непрацездатність № НА46-С48А-7РАМ-В8Р4. Трудову книжку він отримав поштою 15.02.2022 року. Зважаючи на викладене, він 01.03.2022 року звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Івановецької сільської ради Мукачівського району про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу. Однак, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження на підставі п.1 ч.1 ст.170 КАСУ, так як позов не належить розглядати за статтями адміністративного судочинства, оскільки позивач не перебуває на публічній службі.

Враховуючи вищевказані обставини, просить визнати протиправним розпорядження виконуючого обов`язки голови Івановецької сільської ради №1/02-06 від 31 січня 2022 року; визнати дії виконуючого обов`язки голови Івановецької сільської ради Калинича Є.Ю. протиправними; винести окрему ухвалу про самоуправство виконуючого обов`язки голови Івановецької сільської ради Калинича Є.Ю.; поновити його на посаді директора комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Івановецької сільської ради»; стягнути з Івановецької сільської ради на його користь заробітну плату за пророблений час з 1 січня 2022 року та час вимушеного прогулу з 12 лютого 2022 року до дня поновлення на роботі, яка на день пред`явлення позову становить 51000,00 гривень.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 29.03.2022 року прийнято справу до провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Представник відповідача Івановецької сільської ради 20.04.2022 року подав відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що 30.12.2021 року між Івановецькою сільською радою в особі сільського голови Мишкулинця Михайла Михайловича та ОСОБА_1 був укладений контракт з керівником комунального некомерційного підприємства „Центр первинної медико-санітарної допомоги Івановецької сільської ради. Проект контракту був розроблений та запропонований саме ОСОБА_1 . Відповідно до п.6.1. вищезгаданого контракту він діє з 30.12.2021 року до 30.12.2024 і набирає чинності з дня підписання Сторонами. 31.12.2021 року розпорядженням Івановецького сільського голови за №319/04-01 „Про звільнення ОСОБА_1 ОСОБА_1 було звільнено з посади головного спеціаліста сектору з гуманітарних питань Івановецької сільської ради у зв`язку з укладанням контракту з призначення на посаду директора КНП „ЦПМСД Івановецької сільської ради. Враховуючи обставини, що підписання контракту відбулося на один день швидше звільнення, а тому таке є грубим порушенням трудового законодавства.

Таким чином, останнім днем роботи ОСОБА_1 є 31 грудня 2021 року коли і було підписано розпорядження про його звільнення, але контракт був підписаний 30 грудня 2021 року, а відтак відсутні підстави для визнання незаконним наказу про звільнення. Таким чином просить відмовити в задоволенні позову. Також представник відповідача вважає порушеним строк звернення ОСОБА_1 з вимогою про поновлення на роботі.

27.04.2022 року позивачем було подано відповідь на відзив, в якому зазначив, що його було звільнено без законної підстави, а тому вважає, що є підстави для задоволення позову.

Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку.

Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст.4).

Частиною шостою ст. 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював директором комунального некомерційного підприємства «Центр медико-санітарної допомоги Івановецької сільської ради» з 31 грудня 2021 року відповідно до розпорядження голови Івановецької сільської ради №320/04-01 від 31 грудня 2021 року на підставі укладеного контракту № 1 від 30 грудня 2021 року з строком дії 30.12.2021 року до 30.12.2024 року (а.с. 4).

Розпорядженням виконуючого обов`язки голови Івановецької сільської ради №1/02-06 від 31 січня 2022 року на підставі п.2 ч. 2.2 контракту №1 від 31 грудня 2021 року дію вищезазначеного документу припинено з 11 лютого 2022 року відповідно до п.8 ст.36 КЗпП України (а.с.5).

Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст.4).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 16 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» визначено, що призначення на посаду та звільнення з посади керівника закладу охорони здоров`я здійснюються відповідно до законодавства. Керівники державних, комунальних закладів охорони здоров`я призначаються на посаду шляхом укладення з ними контракту строком від трьох до п п`яти років.

За змістом статті 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому за угодою сторін можуть встановлюватися строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі достроково.

На працівників, з якими укладено контракт, поширюється законодавство про працю, що регулює відносини по трудовому договору, за винятком, встановленим для цієї форми трудового договору, що їх трудовий договір може бути припинено й з інших підстав, передбачених законодавством (статті 36, 39-41 КЗпП).

Пунктом 8 статті 36 КЗпП України передбачено, що трудовий договір припиняється з підстав, передбачених контрактом.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", вирішуючи позов поновлення на роботі, осіб, звільнених за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

Як вбачається з розпорядження Івановецького сільського голови № 1/02-06 від 31.01.2022 року, ОСОБА_1 звільнено з посади директора Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Івановецької сільської ради» з підстав, передбачених контрактом (п. 8 ст. 36 КЗпП України).

В п.2 ч. 2.2 Контракту містяться такі підстави для його припинення: у разі порушення керівником вимог законодавства та умов цього контракту.

Як зазначено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року в справі № 206/2351/16-ц, незважаючи на те, що звільнення ОСОБА_1 відбулося за пунктом 8 частини 1 статті 36 КЗпП У країни (з підстав, передбачених контрактом), воно повинно відбутися з дотриманням вимог законодавства про працю. Відповідно, факт або факти порушення керівником умов контракту мають бути встановлені або підтверджені в установленому законом порядку.

У розпорядженні Івановецького сільського голови № 1/02-06 від 31.01.2022 року вказано, що позивача звільнено з підстав, передбачених контрактом, за пунктом 8 статті 36 КЗпП України, однак які саме підстави та що саме порушив він, в розпорядженні не зазначено. В резолютивній частині розпорядження про звільнення не вказані підстави розірвання контракту та звільнення його з займаної посади.

В ході судового розгляду відповідачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту того, що позивач порушив умови трудового контракту, вчинив грубе порушення законодавства і в результаті цих дій для підприємства настали значні негативні наслідки (понесено збитки, виплачено штрафи, і т.п.).

Враховуючи положення вищевказаних норм та матеріалів справи, даючи аналіз та оцінку фактичним обставинам справи, правовідносинам сторін, суд вважає, що вказана підстава для припинення контракту з позивачем не знайшла свого підтвердження як факту, події чи обставини, яка мала місце у правовідносинах роботодавця та працівника.

Також відповідно до ст. 9 Конвенції МОП N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою 04.02.94 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві. Вказане відповідає позиції ВСУ, висловленій в постанові від 22 березня 2017 року в справі № 6-3135 цс16, де зазначено, що судам необхідно надати оцінку та дослідити контракт, а також з`ясувати інші вагомі обставини звільнення.

Таким чином, не спростовують обґрунтованості позовних вимог заперечення відповідача, поданому у відзиві оскільки, посилаючись на цю обставину, відповідач всупереч положенням ч. 3 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України, не надав належних доказів.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

З огляду на вказане, оспорюване розпорядження № 1/02-06 "Про припинення контракту з ОСОБА_1 , видане з порушенням норм трудового законодавства, не відповідає умовам контракту, а тому є незаконним та підлягає скасуванню, а позивач поновленню на роботі зі стягненням заробітку за час ввесь вимушеного прогулу.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про незаконність звільнення позивача з роботи на підставі ст. 36 п. 8 КЗпП України.

Проте, частиною першою статті 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Оскільки строки звернення до суду згідно із ст. 234 КЗпП України застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк (Постанова ВСУ у справі № 751/1198/18 від 02.12.2020 р.).

Отже, позивач дізнався про наказ про звільнення 31.01.2022 року, але з вимогою про скасування наказу про звільнення позивач звернувся 14.03.2022 року тобто з пропущеним строком позовної давності, при цьому поважності підстав для поновлення пропущеного строку суд не вбачає.

З врахуванням вищевикладених обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до Івановецької сільської ради, третя особа: ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа Проніна проти України, № 63566/00 § 23, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові відповідають критерію обґрунтованості.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 78, 81, 89, 133,137, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, 256, 257 ЦК України, ст.ст. 94, 115,116, 228, 233 КЗпП України суд,

УХВАЛИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Івановецької сільської ради, третя особа: ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: Івановецька сільська рада, с.Іванівці, вул. Миру, 15, Мукачівського району.

Третя особа: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 .

Рішення суду виготовлено 08 червня 2022 року.

Головуюча О.В.Гутій