Провадження № 2/522/1452/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Донцова Д.Ю.,

при секретарі судового засідання Смоковій А.В..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство інфраструктури України, Державна служба морського та річкового транспорту України, Професійна спілка працівників казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба», ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення від 10.08.2020 року №554-к,

ВСТАНОВИВ:

04.09.2020 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба», в якій позивач просила: визнати незаконним та скасувати наказ КП «Морська пошуково-рятувальна служба» від 10.08.2020 р. №554-к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з операційної діяльності КП «Морська пошуково-рятувальна служба»; поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора з операційної діяльності КП «Морська пошуково-рятувальна служба»; стягнути з КП «Морська пошуково-рятувальна служба» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 11.08.2020 року до дати винесення рішення у справі на розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 у Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк» (код банку (МФО) 305299, код за ); стягнути з КП «Морська пошуково-рятувальна служба» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди 100000 (сто тисяч) гривень на розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 у АТ КБ «ПриватБанк» (код банку (МФО) 305299, код за ) та покласти судові витрати на відповідача.

Позовні вимоги вмотивовані та обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 працювала в КП «Морська пошуково-рятувальна служба» (КП «МПРС») на посаді заступника директора з операційної діяльності. Наказом КП «МПРС» від 10.08.2020 №554-к її було звільнено у зв`язку з прогулом відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважає, що її було звільнено незаконно, з порушенням норм трудового законодавства, а саме: за відсутності погодження на звільнення з посади заступника директора з операційної діяльності КП «МПРС» з боку Міністерства інфраструктури України та Державної служби морського та річкового транспорту України (ДСМРТУ), а також без надання відповідної згоди профспілкою; звільнення відбулось у період перебування позивача у відпустці; за відсутності ознайомлення позивача з правами та обов`язками заступника директора з операційної діяльності, правилами внутрішнього трудового розпорядку та за відсутності самого факту прогулу; за відсутності отримання від позивача письмових пояснень щодо відсутності на роботі; без врахування попередньої роботи позивача в галузі морського та річкового транспорту; наказ про звільнення підписаний директором КП «МПРС» під час його перебування у відрядженні; звільнення є проявом дискримінації щодо ОСОБА_1 з боку керівництва підприємства, що у сукупності є підставою для визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення позивача на вищевказаній посаді і підставою для виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 11.08.2020 р. та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою від 09.09.2020 року по справі відкрито загальне позовне провадження з призначенням підготовчого засідання на 24.11.2020 року, та витребувано у КП «Морська пошуково-рятувальна служба» завірені копії рапорту фахівця відділу внутрішньої безпеки ОСОБА_3 від 10.08.2020 р., акту про відмову від надання пояснення ОСОБА_1 від 10.08.2020 р., довідку щодо середньомісячної та середньоденної заробітної плати за останні два календарні місяці роботи ОСОБА_1 в КП «Морська пошуково-рятувальна служба».

27.10.2020 року у відповідь на ухвалу від 09.09.2020 року до суду надійшли завірені копії рапорту фахівця відділу внутрішньої безпеки ОСОБА_3 від 10.08.2020 р., акту про відмову від надання пояснення ОСОБА_1 від 10.08.2020 р. та довідка щодо середньоденної зарплати ОСОБА_1 у КП «Морська пошуково-рятувальна служба».

18.11.2020 року до суду надійшли пояснення третьої особи Міністерства інфраструктури України щодо позову, у яких вказується, що розпорядженням Кабінету міністрів України від 24.10.2018 р. №863 «Про передання державних підприємств, установ та організацій до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорту» цілісний майновий комплекс КП «Морська пошуково-рятувальна служба» передано зі сфери управління Міністерства інфраструктури до сфери управління Держаної служби морського та річкового транспорту України (Морська адміністрація). Управління КП «МПРС» здійснює Морська адміністрація, яка погоджує призначення на посади та звільнення з посад заступників директора КП «МПРС», а тому твердження позивача щодо належності КП «МПРС» до сфери управління Мінінфраструктури є помилковими.

Міністерство інфраструктури просило суд розглянути позовну заяву ОСОБА_1 відповідно до вимог законодавства за відсутності представника міністерства.

23.11.2020 року до суду від Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» надійшов відзив на позов, в якому відповідач просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що погодження звільнення ОСОБА_1 з Міністерством інфраструктури України не потребується; звільнення погоджено з Державною службою морського та річкового транспорту України; станом на дату звільнення ОСОБА_1 не перебувала у відпустці; факт ознайомлення ОСОБА_1 зі своїми посадовими обов`язками не має значення у разі її звільнення за прогул, а з правилами внутрішнього трудового розпорядку ОСОБА_1 ознайомлена; згода профспілкової організації на звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з операційної діяльності не потребується; звільнення за прогул відбулось за наявності правових підстав та за відсутності ознак дискримінації щодо ОСОБА_1 ; наказ про звільнення підписаний директором КП «МПРС» у дату, якою він датований, а не заздалегідь, та цей наказ передує наказу про відрядження директора КП «МПРС»; позовні вимоги про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди не підлягають задоволенню як похідні позовні вимоги від основних вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

24.11.2020 року у підготовчому засідання оголошено перерву до 21.01.2021 року.

19.01.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій ОСОБА_1 заперечувала проти доводів, які викладені у відзиву, зазначаючи, що нормативний акт, яким КП и`МПРС» віднесено до сфери управління Міністерства інфраструктури України не скасовувався та є дійсним; фактичне погодження звільнення позивача за проступок від 17.02.2020 року отримано заздалегідь 14.02.2020 року; відсутність оформлення перебування позивача у відпустці на день звільнення є бездіяльністю відповідача; відсутність ознайомлення позивача з посадовими обов`язками та правилами внутрішнього трудового розпорядку свідчить про відсутність підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та звільнення за прогул; заступник директора з операційної діяльності не є посадовою особою, яка обирається державним органом, а отже звільнення такої посадової особи потребує згоду профспілки; станом на 10.08.2020 року сплив строк притягнення до дисциплінарної відповідальності за проступок 17.02.2020 року; акти, якими встановлено відсутність позивача на робочому місці є неналежними доказами; у день підписання наказу про звільнення позивача, директор КП «МПРС» перебував у відрядженні.

21.01.2021 року до суду надійшли пояснення Професійної спілки працівників КП «МПРС» щодо позову ОСОБА_1 , якими третя особа просила позов задовольнити з огляду на відсутність підстав для звільнення, а відтак, з огляду на необґрунтованість наказу про звільнення позивача, поява якого викликана лише особистим конфліктом директора КП «МПРС» ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_1

21.01.2021 р. до суду надійшли пояснення ОСОБА_2 щодо позову ОСОБА_1 , у яких ОСОБА_2 просив відмовити у задовольнені позову з огляду на законність звільнення позивача з посади заступника директора з операційної діяльності, з огляду на відсутність будь-яких проявів дискримінації ОСОБА_1 та посилаючись на те, що звільнення ОСОБА_1 не потребує погодження з боку Міністерства інфраструктури України, звільнення ОСОБА_1 погоджене з ДСМРТУ, твердження ОСОБА_1 про звільнення її 17.02.2020 року у період відпустки є помилковим, факт (не)ознайомлення ОСОБА_1 зі своїми посадовими обов`язками не має значення у разі її звільнення за прогул, ОСОБА_1 ознайомлена з правилами внутрішнього трудового розпорядку, згода профспілкової організації на звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з операційної діяльності не потребується, факт відсутності ОСОБА_1 на робочому місці 17.02.2020 року протягом 3 годин є встановленим.

21.01.2021 року у підготовчому засідання оголошено перерву до 23.02.2021 року.

22.02.2021 року до суду надійшли заперечення КП «МПРС» на відповідь на відзив, в яких представник відповідача, зокрема, послався на те, що саме Розпорядження КМУ від 24.10.2018 року № 863-р є саме останнім нормативним актом, який передбачає передачу КП «МПРС» до сфери управління ДСМРТУ, яке і погодило звільнення ОСОБА_1 ще 14.02.2020 року, після чого позивач була звільнена 17.02.2020 року, потім поновлена 10.08.2020 року; 17.02.2020 року ОСОБА_1 не пішла у відпустку, а з`явилась на роботі, з виходом на яку оформлення відпустки не відбулося; факт не ознайомлення ОСОБА_1 зі своїми посадовими обов`язками не має правового значення у разі її звільнення за прогул; з правилами внутрішнього трудового розпорядку позивач була обізнана, як і обізнана з недопустимістю залишати роботу більше ніж на 3 години протягом робочого дня; підписання наказу про звільнення передувало наказу про відрядження директора КП «МПРС», а невдалі спроби позивача знайти директора 10.08.2020 року, не є доказами перебування того у відрядженні .

22.02.2021 року від представника третьої особи ОСОБА_2 до суду надійшли пояснення щодо відповіді ОСОБА_1 на відзив КП «МПРС», в яких зазначено, що звільнення ОСОБА_1 не потребує погодження з боку Міністерства інфраструктури України, звільнення ОСОБА_1 погоджене з ДСМРТУ, 17.02.2020 року ОСОБА_1 не було звільнено у період відпустки, факт (не)ознайомлення ОСОБА_1 зі своїми посадовими обов`язками не має значення у разі її звільнення за прогул, ОСОБА_1 ознайомлена з правилами внутрішнього трудового розпорядку, згода профспілкової організації на звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з операційної діяльності не потребується, факт відсутності ОСОБА_1 на робочому місці 17.02.2020 року протягом 3 годин є встановленим.

22.02.2021 року від третьої особи Професійної спілки працівників Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» надійшла заява про відвід судді Донцова Д.Ю.

23.02.2021 року від представника третьої особи Держаної служби морського та річкового транспорту України до суду надійшли пояснення щодо позову, в яких третя особа просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , в яких зазначила, що КП «МПРС» з жовтня 2018 року не відноситься до сфери управління Міністерства інфраструктури України, а відноситься до сфери управління Держаної служби морського та річкового транспорту України, а посилання позивача на попередні постанови КМУ є помилковим. Погодження на звільнення ОСОБА_1 відповідачем від Держаної служби морського та річкового транспорту України отримано 14.02.2020 року.

У підготовче судове засідання 23.02.2021 року учасники справи не зв`явились, повідомлялись належним чином.

Ухвалою суду від 23.02.2021 року заяву Професійної спілки працівників казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» про відвід судді Донцова Д.Ю. від 22.02.2021 р. залишено без розгляду внаслідок пропуску заявником строк для подання такої заяви.

05.03.2021 року від третьої особи Професійної спілки працівників казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» надійшла повторна заява про відвід судді Донцова Д.Ю.

10.03.2021 року до суду надійшли додаткові пояснення позивача, в яких ОСОБА_1 , зокрема, зазначила, що станом на 10.08.2020 року посади заступника директора з операційної діяльності не існувало, оскільки попереднє поновлення ОСОБА_1 10.08.2020 року на вказаній посаді відповідно до рішення суду від 07.08.2020 року, фактично не було здійснене, а посада не введена до організаційної структури та штатного розпису КП «МПРС»; також, відповідач неправильно використовує норми матеріального права щодо учбової відпустки аспірантам.

У підготовче судове засідання 22.03.2021 року сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. Від позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи. Провадження у справі зупинено до вирішення питання про відвід головуючого судді.

Ухвалою суду від 22.03.2021 року відмовлено у задоволенні заяви Професійної спілки працівників казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» від 05.03.2021 року про відвід, зупинено провадження у справі та передано заяву про відвід суду до канцелярії Приморського районного суду м. Одеси для визначення судді, який буде вирішувати питання про відвід судді Донцова Д.Ю. в порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України.

Ухвалою суду від 25.03.2021 року, постановленою суддею Свяченою Ю.Б., відмовлено у задоволенні заяви Професійної спілки працівників казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» про відвід судді Донцова Д.Ю.

Ухвалою суду від 05.04.2021 р. поновлено провадження у справі та призначено судове засідання на 22.04.2021 року.

21.04.2021 р. до суду надійшло клопотання позивача про призначення у справі фізико-хімічної експертизи, проведення якої позивач просив доручити експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, на вирішення яких поставити наступні питання:

- чи відповідає давність підпису громадян ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 даті, вказаній у Акті №1 від 17.02.2020 р.? Якщо ні, то в який період був виконаний підпис громадян ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 в Акті №1 від 17.02.2020 р.?

- чи відповідає давність підпису громадян ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 даті вказаній у Акті №2 від 17.02.2020 р.? Якщо ні, то в який період був виконаний підпис громадян ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 в Акті №2 від 17.02.2020 р.?

- чи відповідає давність підпису громадян ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 даті вказаній у Акті №3 від 17.02.2020 р.? Якщо ні, то в який період був виконаний підпис громадян ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 в Акті №3 від 17.02.2020 р.?

- чи відповідає давність підпису громадянки ОСОБА_8 даті, вказаній у табелі обліку використання робочого часу, коригуючий від 18.02.2020 р.? Якщо ні, то в якій період був виконаний підпис громадянки ОСОБА_8 у табелі обліку використання робочого часу, коригуючий від 18.02.2020 р.?

У підготовче судове засідання 22.04.2021 року сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. Від позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи, клопотання про призначення судової експертизи та заява про невідповідність довідки КП «МПРС» вимогам ЦПК України до доказів. Від Професійної спілки працівників казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» надійшла заява про відкладення розгляду справи, розгляд справи відкладено на 02.06.2021 року.

02.06.2021 року у зв`язку з відключенням електропостачання в приміщенні суду, судове засідання відкладено на 23.06.2021 року.

18.06.2021 року до суду надійшли заперечення ОСОБА_2 проти заяви ОСОБА_1 про призначення судової експертизи.

22.06.2021 р. до суду надійшли додаткові пояснення від представника третьої особи ОСОБА_2 про погодження звільнення позивача з боку профспілки.

У підготовче судове засідання 23.06.2021 року з`явились представник відповідача, представник Професійної спілки працівників казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба», представник Сударева В.О., інші сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. У зв`язку з неявкою позивача, судове засідання відкладено на 07.07.2021 року.

25.06.2021 року до суду надійшли заперечення відповідача проти заяви ОСОБА_1 про призначення судової експертизи.

07.07.2021 року судове засідання відкладено на 05.08.2021 року.

05.08.2021 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 21.09.2021 року.

Ухвалою суду від 05.08.2021 року у задоволенні заяви про призначення судової експертизи відмовлено.

21.09.2021 року за клопотанням позивача розгляд справи відкладено на 28.09.2021 року.

Ухвалою суду від 21.09.2021 року виправлено описку в ухвалі суду від 05.08.2021 року та ухвалою суду від 21.09.2021 року повернуто апеляційну скаргу на ухвалу суду від 05.08.2021 року.

В судовому засіданні 28.09.2021 р. допитані свідки сторони позивача ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , судове засідання відкладено на 21.10.2021 року.

В судовому засіданні 21.10.2021 р. допитані свідки сторони відповідача ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , розгляд справи відкладено на 26.10.2021 року.

26.10.2021 року за клопотанням представників третіх осіб, судове засідання відкладено на 11.11.2021 року.

11.11.2021 року у зв`язку з неявкою сторін, розгляд справи відкладено на 30.11.2021 року.

30.11.2021 року розгляд справи відкладено на 25.01.2022 року.

В судове засідання, призначене на 25.01.2022 року, позивач ОСОБА_1 не з`явилась та подала заяву про відкладення судового засідання у зв`язку з підвищенням температури.

У зв`язку з ненаданням позивачем будь-яких доказів на підтвердження обставин, викладених у заяві, враховуючи, що в судової засіданні 30.11.2021 р. позивач надала пояснення по суті справи, відповідний виступ позивача в письмовому вигляді долучений до матеріалів справи, враховуючи тривай строк розгляду справи, суд постановив продовжити розгляд справи за відсутності позивача, належним чином повідомленого про дату та час розгляду справи.

Представник третьої особи Державної служби морського та річкового транспорту України Поліщук І.О., в судове засідання не з`явилась та подала заяву про проведення судового засідання без її участі, проти задоволення позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

Представник третьої особи Міністерства інфраструктури України в судове засідання не з`явився, ще раніше просив суд розглянути справу згідно з чинним законодавством та без участі представника міністерства.

У судовому засіданні 25.01.2022 року представник відповідача КП «МПРС» - Мохамеджанов О.С. просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивача було звільнено за наявності достатніх правових підстав.

Представник третьої особи Професійної спілки працівників казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» - Дрозд О.А., просив позов задовольнити.

Представник третьої особи ОСОБА_2 адвокат Вовк О.Є., просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 прийнята на посаду першого заступника директора Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» на підставі наказу від 04.05.2016 року №15-к (т.1, а.с. 39).

Відповідно до наказу від 08.04.2019 року №187-к ОСОБА_1 переведена на посаду заступника директора з операційної діяльності (т. 1, а.с. 47).

З 24.12.2019 року по 29.01.2020 року ОСОБА_1 була тимчасово непрацездатною, про що свідчать листки непрацездатності серії АДН №210068, серії АДН №210121, серії АДН №132983, серії АДН №133456. Датою, з якої необхідно приступили до роботи визначено 30.01.2020 року (т. 1, а.с. 54-57).

ОСОБА_1 згідно акту приймання-передачі 30.01.2020 року передала, а начальник відділу управління персоналом ОСОБА_8 прийняла оригінали вказаних лікарняних листків (т. 1, а.с. 58).

30.01.2020 року ОСОБА_1 звернулась до КП «МПРС» з заявою про надання їй додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 30 календарних днів у зв`язку з навчанням в аспірантурі Міжнародного гуманітарного університету на заочній формі навчання, та копію довідки №537 від 24.09.2019 року про те, що вона є аспіранткою першого року заочної форми навчання на контрактній основі, зарахована до аспірантури вказаного навчального закладу без відриву від виробництва на чотири роки з 14.09.2019 року до 14.09.2023 року (т. 1, а.с. 65-66).

Листом начальника відділу управління персоналом Терлецької С.С. від 31.01.2020 року №41/40-2020 ОСОБА_1 повідомлено, що для надання у лютому 2020 року відпустки, як аспіранту вищого навчального закладу необхідно до заяви надати відповідну довідку відділу аспірантури Міжнародного гуманітарного університету або кафедри, аспіранткою якої вона є, про проходження курсу підготовки у цьому закладі вищої освіти та індивідуальний план підготовки або графік начального процесу (т. 1, а.с. 67).

03.02.2020 року ОСОБА_1 звернулася до КП «МПРС» із заявою, в якій на підставі ст. 15 Закону України «Про відпустки» та у зв`язку із навчанням в аспірантурі Міжнародного гуманітарного університету на заочній формі навчання просила надати їй додаткову оплачувану відпустку тривалістю 30 календарних днів з 04.02.2020 року. До вказаної заяви було додано Індивідуальний навчальний план та Індивідуальний план наукової роботи аспіранта. У навчальному плані першого року підготовки аспіранта (І семестр) вказується, що заплановані заліки на 26.12.2019 року та 31.01.2020 року зараховані, навчальний план за І семестр станом на 31.01.2020 року виконано.

В Індивідуальному плані наукової роботи аспіранта першого року навчання передбаченою написання наукової статті «Правовий статус морського пошуково-рятувального району України» - березень-лютий 2020 року, а наукової статті «Порівняльний правовий аналіз пошуково-рятувального та аварійно-рятувального забезпечення» - лютий березень 2020 року. (т. 1, а.с. 68-73).

Листом начальника відділу управління персоналом КП «МПРС» Терлецької С.С. від 03.02.2020 року. вих. №41/45-20 повідомлено ОСОБА_1 , що надані нею підтверджуючи документи щодо надання додаткової навчальної відпустки потребують уточнення (т. 1, а.с. 74).

Заявою від 03.02.2020 року ОСОБА_1 у зв`язку з необхідністю уточнень щодо заяви на учбову відпустку просила надати учбову відпустку з 14.02.2020 року. (т. 1, а.с. 75).

З 06.02.2020 року по 14.02.2020 року ОСОБА_1 була тимчасово непрацездатною, про що свідчить листок непрацездатності серії АДЦ №814860, в якому зазначено дату, з якої ОСОБА_1 має стати до роботи - 15.02.2020 року (т. 1, а.с. 77), що припадає на суботу.

В акті приймання-передачі від 17.02.2020 року зазначається, що вказаний листок непрацездатності прийнятий начальником відділу управління персоналом ОСОБА_8 , однак підпис ОСОБА_8 (т. 1, а.с. 78).

На акті приймання-передачі міститься напис про те, що «на 18.02.2020 року ОСОБА_1 звільнена з посади заступника директора з операційної діяльності. Листок непрацездатності прийнятий для надання комісії».

Відповідно до листа Міжнародного гуманітарного університету від 13.02.2020 р. за №87, який був надісланий на запит КП «МПРС» від 12.02.2020 р. за вих. №1/61/227-20, вказаний учбовий заклад підтвердив, що ОСОБА_1 є аспіранткою першого року заочної форми навчання на контрактній основі (т. 1, а.с. 79). Відповідно до наказу №782 від 13.09.2019 р. ОСОБА_1 зарахована до аспірантури вказаного навчального закладу без відриву від виробництва на чотири роки до 2023 року. Індивідуальний навчальний план 1 семестру 1 року навчання аспіранткою ОСОБА_1 виконаний успішно. За індивідуальним науковим планом аспіранткою ОСОБА_1 разом з її науковим керівником запланована наукова робота у період лютого-березня 2020 року. Копії індивідуальних наукового та навчального планів додаються.

Як зазначається у позові, 17.02.2020 року позивач ОСОБА_1 прибула до КП «МПРС».

Заявою від 17.02.2020 року ОСОБА_1 повідомила, що вважає себе такою, що знаходиться у додатковій відпустці у зв`язку з навчанням в аспірантурі (т. 1, а.с. 80).

17.02.2020 року наказом КП «МПРС» №108-к «Про звільнення» ОСОБА_1 звільнено із займаної посади заступника директора з операційної діяльності з 17.02.2020 року у зв`язку із одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України. (т. 1, а.с. 83).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.08.2020 р. по справі №522/4334/20 за позовом ОСОБА_1 , визнано незаконним та скасовано наказ КП «МПРС» від 17.02.2020 р. за №108-к, поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора з операційної діяльності КП «МПРС», допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора з операційної діяльності КП «МПРС», стягнуто з КП «МПРС» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 17.02.2020 р. по 07.08.2020 р. включно в розмірі 410260,18 грн. Вирішено питання про судові витрати (т. 1, а.с. 84-93).

Постановою Одеського апеляційного суду від 18.11.2020 р. апеляційну скаргу КП «Морська пошуково-рятувальна служба» задоволено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07.08.2020 р. скасовано, ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

З наданої суду інформації вбачається, що постанова Одеського апеляційного суду від 18.11.2020 року скасована Верховним судом з процесуальних підстав, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Таким чином, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07.08.2020 року по справі №522/4334/20 не набуло законної сили, а обставини, які встановлені цим рішенням не є доказами по даній справі, відповідно до положень ч.4 ст. 82 ЦПК України.

Проте, на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07.08.2020 року по справі №522/4334/20 в частині, допущеній до негайного виконання, наказом КП «МПРС» від 10.08.2020 року №553-к наказ КП «МПРС» від 17.02.2020 р. №108-к скасовано.

10.08.2020 р. дорученням за підписом директора КП «МПРС» №24-Д, з метою з`ясування причин відсутності ОСОБА_1 на роботі 17.02.2020 року більше трьох годин протягом робочого дня, доручено ОСОБА_1 надати пояснення відсутності на роботі 17.02.2020 року з 13:31 до 18:00 (т. 1, а.с. 109).

Актом від 10.08.2020 року зафіксовано, що ОСОБА_1 відмовилась надати такі пояснення (т. 1, а.с. 205).

10.08.2020 р. наказом КП «МПРС» №554-к «Про звільнення» ОСОБА_1 звільнено із займаної посади заступника директора з операційної діяльності з 10.08.2020 року через відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України (т. 1, а.с. 110).

Підставами для видання наказу КП «МПРС» №554-к від 10.08.2020 р. стали рапорт фахівця внутрішньої безпеки ОСОБА_3 від 10.08.2020 року (т. 1, а.с. 204)та акт про відмову від надання пояснення ОСОБА_1 від 10.08.2020 р. (т. 1, а.с. 205).

Як зазначається у позові, ОСОБА_1 отримано трудову книжку.

Отже, між сторонами виникли правовідносини щодо звільнення працівника з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

За правилами, передбаченими п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Частиною 3 ст. 40 КЗпП України передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не розповсюджується на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Статтями 147, 148, 149 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення догана або звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявлення проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. №9, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

При розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність закону.

Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Встановлено, що ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора з операційної діяльності наказом КП «МПРС» від 10.08.2020 р. №554-к «Про звільнення» через відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин.

Щодо доводів ОСОБА_1 про її звільнення без погодження з Міністерством інфраструктури України як уповноваженим органом управління КП «МПРС» суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2, 5 ст. 76 ГК України, казенне підприємство створюється за рішенням Кабінету Міністрів України. У рішенні про створення казенного підприємства визначаються обсяг і характер основної діяльності підприємства, а також орган, до сфери управління якого входить підприємство, що створюється. Реорганізація і ліквідація казенного підприємства проводяться відповідно до вимог цього Кодексу за рішенням органу, до компетенції якого належить створення даного підприємства.

Орган, до сфери управління якого входить казенне підприємство, затверджує статут підприємства, призначає його керівника, дає дозвіл на здійснення казенним підприємством господарської діяльності, визначає види продукції (робіт, послуг), на виробництво та реалізацію якої поширюється зазначений дозвіл.

Статут КП «МПРС» в редакції від 05.05.2018 р. №203 було затверджено Міністерством інфраструктури України (т. 1, а.с. 31).

Розпорядженням Кабінету міністрів України від 24.10.2018 р. №863-р «Про передачу державних підприємств, установ та організацій до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорту України» затверджено перелік державних підприємств, установ та організацій, що передаються до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорту України.

Зазначеним розпорядженням КП «Морська пошуково-рятувальна служба» передана до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорту України.

Статут КП «МПРС» в редакції 2019 р. (чинна на дату зазначеного прогулу) затверджено вже наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 22.01.2019 р. №28 (т. 1, а.с. 41).

Так, відповідно до п. 1.2. Статуту КП «МПРС» в редакції, затвердженої наказом и від 22.01.2019 р. №28, підприємство відноситься до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорту України.

Вказане також підтверджується тим, що наказом від 08.04.2019 р. №187-к «Про переведення» ОСОБА_1 за погодженням з Державної служби морського та річкового транспорту України, а не Мініфраструктури, було переведено з посади першого заступника директора на посаду заступника директора з операційної діяльності; на ОСОБА_1 як заступника директора з операційної діяльності наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 17.10.2019 р. №12 без погодження з Мінінфраструктури, було покладено виконання обов`язків директора з 18.10.2019 р. на період до призначення керівника підприємства.

Віднесення КП «МПРС» до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорту України додатково підтверджуються листом Міністерства інфраструктури України від 15.03.2019 р. №3203/10/10-19 (т. 2, а.с. 25) та листом Державної служби морського та річкового транспорту України від 03.09.2020 р. №5181/09/15-20 (т. 2, а.с. 39).

Також, статут КП «МПРС» в редакції 2020 р. (чинний на дату звільнення) затверджено наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 21.02.2020 р. №45 (т. 1, а.с. 99), а отже, суд вважає, що вказане підприємство належить до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорту України.

Оскільки Міністерство інфраструктури України не є уповноваженим органом управління КП «МПРС», то доводи позивача про необхідність погодження її звільнення з боку Міністерства є необґрунтованими.

Суд критично оцінює посилання позивача на зупинення переходу КП «МПРС» зі сфери управління Міністерство інфраструктури України до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорту України, на підставі окремого доручення № 15/08/11-19 від 15.01.2019 року (т.3, а.с.25) та листа Міністерства інфраструктури України № 839/16/10-19 від 21.01.2019 року (т.3, а.с.26-27), оскільки вони стосуються лише передачі цілісних майнових комплексів, а не повноважень. Також, ці документи не є підтверджують відсутність передачі вказаних повноважень станом на лютий 2020 року.

У матеріалах справи міститься лист Державної служби морського та річкового транспорту України від 14.02.2020 р. №971/05/15-20 про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з операційної діяльності КП «МПРС» (т. 2, а.с. 40).

Порядок надання згоди Державною службою морського та річкового транспорту України на надання відповідного погодженням чинним законодавством не врегулюваний.

Враховуючи, що листом Державної служби морського та річкового транспорту України від 14.02.2020 р. №971/05/15-20 надане погодження про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з операційної діяльності в цілому та без зазначення конкретної правової підстави для звільнення, за відсутності доказів скасування або відкликання такої згоди, суд доходить до висновку, що погодження з боку Державної служби морського та річкового транспорту України на звільнення ОСОБА_1 було отримано КП «МПРС», а доводи позивача про не надання погодження на її звільнення є безпідставними.

Крім того, загальний характер погодження Державної служби морського та річкового транспорту України від 14.02.2020 року на звільнення ОСОБА_1 підтверджений в судовому засіданні представником Державної служби морського та річкового транспорту України.

Враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що звільнення було погоджено з уповноваженим органом управління КП «МПРС», яким є Державна служба морського та річкового транспорту України.

Щодо твердження ОСОБА_1 про необхідність отримання згоди профспілки на звільнення позивача, то суд враховує наступне.

Стаття 43 КЗпП України містить загальне правило, за яким розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Статтею 43-1 КЗпП України передбачені виключення зі статті 43 КЗпП України.

Так згідно положень ст. 43-1 в редакції, що діяла на день звільнення, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян.

Оскільки ОСОБА_1 до її звільнення на підставі наказу від 10.08.2020 р. №554-к перебувала на посаді заступника директора КП «МПРС» з операційної діяльності, тобто саме на посаді заступника керівника підприємства, а положення ст. 43-1 КЗпП України допускають звільнення заступників керівників підприємства без згоди профспілки, то отримання відповідної згоди на звільнення ОСОБА_1 за прогул не потребувалося.

Зазначене відповідає висновкам постанов Верховного суду від 26.06.2019 р. у справі №522/15643/17 та від 07.04.2021 р. у справі №522/9265/18.

ОСОБА_1 у своїй позовній заяві зазначає, що має місце порушення ч. 3 ст. 40 КЗпП України, за положеннями якої не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період перебування працівника у відпустці.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, звільнення ОСОБА_1 відбулось згідно наказу від 10.08.2020 р. №554-к, а на дату звільнення (10.08.2020 р.) позивач не перебувала у відпустці, що також не заперечується сторонами.

Щодо доводів позивача про її перебування у відпустці станом на дату вчинення зазначеного в наказі про звільнення прогулу (17.02.2020 р.) та її заяви про те, що вона вважає себе такою, що перебуває у відпустці з 17.02.2020 р., то суд враховує наступне.

Так, суд не приймає до уваги посилання позивача на встановлення факту перебування ОСОБА_1 у відпустці 17.02.2020 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.08.2020 р. по справі №522/4334/20, оскільки це рішення не набрало законної сили.

Крім того, за правилами, передбаченими ст. 202, ч. 4, 6 ст. 216 КЗпП України, працівникам, які проходять виробниче навчання або навчаються в навчальних закладах без відриву від виробництва, власник або уповноважений ним орган повинен створювати необхідні умови для поєднання роботи з навчанням.

Працівникам, які успішно навчаються без відриву від виробництва в аспірантурі та успішно виконують індивідуальний навчальний план підготовки, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів. Вказана відпустка надається впродовж навчального року.

Частинами 5, 6 ст. 15, ч. 7 ст. 20 Закону України «Про відпустки» передбачено, що працівникам, які навчаються без відриву від виробництва в аспірантурі та успішно виконують індивідуальний план підготовки, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів та за їх бажанням протягом чотирьох років навчання - один вільний від роботи день на тиждень з оплатою його в розмірі 50 відсотків середньої заробітної плати працівника.

Відпустки, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої та частиною четвертою цієї статті, надаються впродовж навчального року.

Згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України від 06.09.2005 р. №09-402, відповідно до ст. ст. 215, 216 КЗпП України працівникам, які навчаються у вузах з вечірньою та заочною формою навчання, надаються додаткові відпустки у зв`язку з навчанням. Працівникам, які успішно навчаються без відриву від виробництва, надаються додаткові оплачувані відпустки. Підставою для надання такої відпустки є довідка-виклик з навчального закладу.

03.02.2020 року до КП «МПРС» надійшла заява ОСОБА_1 про надання їй з 14.02.2020 року додаткової відпустки у зв`язку із навчанням в аспірантурі тривалістю 30 календарних днів.

Суд вважає доведеним право ОСОБА_1 на отримання такої відпустки, оскільки згідно наявних у справі матеріалів, позивач є аспіранткою першого року заочної форми навчання на контрактній основі Міжнародного гуманітарного університету.

Заявою від 17.02.2020 р. ОСОБА_1 повідомила відповідача, що вона вважає себе такою, що знаходиться у додатковій відпустці у зв`язку з навчанням в аспірантурі.

Однак, суд не погоджується з таким твердженням позивача, виходячи з наступного.

Так, відповідно до наказу №782 від 13.09.2019 р. ОСОБА_1 була зарахована до аспірантури вказаного навчального закладу без відриву від виробництва на чотири роки до 2023 року. Індивідуальний навчальний план 1 семестру 1 року навчання аспіранткою ОСОБА_1 виконаний успішно. За Індивідуальним науковим планом аспіранткою ОСОБА_1 разом з її науковим керівником дійсно запланована наукова робота позивача у період лютого-березня 2020 року. При цьому, у навчальному плані першого року підготовки аспіранта (1 семестр) вказується, що заплановані заліки на 26.12.2019 р. та 31.01.2020 р. зараховані, навчальний план за 1 семестр станом на 31.01.2020 р. виконано.

Проте, виходячи з Індивідуального плану наукової роботи аспіранта першого року навчання, передбачене написання наукової статті «Правовий статус морського пошуково-рятувального району України» в період березень-лютий 2020 року через карантинні обмеження перенесено на липень-серпень, а написання наукової статті «Порівняльний правовий аналіз пошуково-рятувального та аварійно-рятувального забезпечення» в період лютий-березень 2020 року перенесено на серпень-вересень.

Таким чином, у зв`язку зі змінами в індивідуальному плані наукової роботи аспіранта, та відсутністю доказів надання позивачем відповідної довідки-виклику з навчального закладу, необхідність отримання ОСОБА_1 додаткової відпустки у зв`язку із навчанням в аспірантурі суду не доведена.

Крім того, оцінюючи доводи позивача про перебування її 17.02.2020 року у відпустці, суд враховує посилання позивача на те, що 17.02.2020 року ОСОБА_1 прибула до КП «МПРС», але оформлення відпустки не відбулось.

Так, в матеріалах даної справи наявна копія позовної заяви ОСОБА_1 по справі №522/4334/20, у якій позивач ОСОБА_1 особисто зазначила, що «з виходом на роботу 17.02.2020 р. оформлення відпустки не відбулось». Проти справжності наявної у справі копії позову по справі №522/4334/20 позивач не заперечувала.

Враховуючи принцип за яким ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці, суд розцінює пояснення ОСОБА_1 про її прибуття 17.02.2020 року до КП «МПРС», саме як прибуття позивача на роботу, що спростовує її твердження про те, що позивач вважала себе такою, що перебуває 17.02.2020 року у відпустці.

Крім того, з наданих пояснень позивача та свідків суд робить висновок про те, що поведінка позивача 17.02.2020 р. не свідчить про те, що вона у цей день перебувала у відпустці у зв`язку з навчанням. Так, позивач протягом розгляду справи не зазначала, що 17.02.2020 р. вчиняла дії, які стосуються навчання в аспірантурі, також позивач не довела своє перебування в цей день у навчальному закладі чи в іншій установі, яка пов`язана з виконанням нею індивідуальної роботи аспіранта.

За правилами, передбаченими п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Підставою для видачі наказу від 10.08.2020 р. №554-к про звільнення позивача стали рапорт фахівця внутрішньої безпеки ОСОБА_3 від 10.08.2020 р. та акт про відмову від надання пояснень ОСОБА_1 від 10.08.2020 р.

У наказі КП «МПРС» від 10.08.2020 р. №554-к зазначається про те, що ОСОБА_1 , заступника директора з операційної діяльності, звільнити із займаної посади 10.08.2020 р. через відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України.

У рапорті ОСОБА_3 від 10.08.2020 р. доповідає, що 17.02.2020 о 13:31 заступник директора ОСОБА_1 залишила своє робоче місце та покинула приміщення офісу КП «МПРС» і до закінчення робочого дня не повернулась.

Відсутність ОСОБА_1 на роботі протягом робочого часу була зафіксована комісією у складі заступників директора ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , помічника директора ОСОБА_6 , начальника відділу управління персоналом ОСОБА_8 та начальника відділу правового забезпечення Поліщук І.О., що було відображено у Актах від 17.02.2020 р. №1,2,3 відповідно у 13:51, 15:00 та у 17:55 (т. 2, а.с. 64-66).

Прогулом вважається відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин (ч. 4 ст. 40 КЗпП України).

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. №9).

Зі змісту позову вбачається, що ОСОБА_1 17.02.2021 р. зазначає про те, що вона повернулась до КП «МПРС» лише 14:30 та у зв`язку з тим, що але її електронний ключ (картка) системи контролю доступу до приміщень КП «МПРС» був відключений, доступу на робоче місце вона не мала, перебувала у кафе (їдальні) до 16:30, після чого залишила будівлю.

Також, позивач посилається на те, що з вини відповідача не могла дістатись до робочого місця на 2 поверсі та такий доступ був умисно обмежений їй з боку роботодавця.

При встановленні обставин відсутності позивача на роботі 17.02.2020 р. з 13:51 до 18:00, тобто більше трьох годин, суд виходить з того, що відсутність позивача у вказаний проміжок часу встановлена комісією у складі заступників директора ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , помічника директора ОСОБА_6 , начальника відділу управління персоналом ОСОБА_8 та начальника відділу правового забезпечення ОСОБА_7 , що було відображено у актах від 17.02.2020 р. №1,2,3 відповідно у 13:51, 15:00, 17:55, про що зазначено у рапорті фахівця внутрішньої безпеки ОСОБА_3 від 10.08.2020 р.

Обставини, що викладені у рапорті від 10.08.2020 р., який розцінюється судом як письмовий доказ, позивачем не спростовані.

Під час розгляду справи були допитані свідки зі сторони позивача ( ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ) та зі сторони відповідача ( ОСОБА_6 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ).

Враховуючи предмет доказування по справі, суд враховує пояснення свідків в частинах, які стосуються: періоду часу та місця, де фактично перебувала ОСОБА_1 в другій половині дня 17.02.2021 р., наявності можливості або ж об`єктивних перешкод у доступі ОСОБА_1 до свого робочого місця.

Свідки зі сторони позивача - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 - на питання, що стосуються місця та часу перебування ОСОБА_1 17.02.2021 р. пояснили наступне.

Свідок ОСОБА_9 повідомила, що зустріла ОСОБА_1 приблизно о 14:30 та перебувала з нею у кафе приблизно до 16:30 після чого особи залишили будівлю.

Про залишення кафе ОСОБА_1 о 16:30 повідомили також свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

З урахуванням змісту позову та пояснень свідків суд встановив, що о 14:30 ОСОБА_1 повернулась до будівлі, у якій знаходиться КП «МПРС» за адресою: АДРЕСА_1 , та не заходячи до безпосередньо до приміщень, які займає підприємство, та до свого робочого місця (тобто не перебуваючи на роботі), приблизно з цього ж часу перебувала на першому поверсі будівлі у кафе та о 16:30 залишила будівлю.

Зі змісту позову та пояснень свідків суд встановив, що щонайменше з 14:30 ОСОБА_1 не перебувала ані на робочому місці, ані на роботі.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що 30.01.2020 р. їй визначено робочим кабінет №4218 (ІІ поверх, корпус 4).

Свідки зі сторони відповідача - ОСОБА_6 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - на питання, що стосуються місця та часу перебування ОСОБА_1 17.02.2021 р. та фіксації її відсутності на роботі пояснили наступне.

Свідки ОСОБА_6 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повідомили, що дійсно підписували акти №1,2,3 від 17.02.2020 р., якими зафіксована відсутність ОСОБА_1 на роботі протягом часу з 13:51 до 17:55.

Свідок ОСОБА_6 на питання про те, де саме була зафіксована відсутність позивача та на якому робочому місці фіксували її відсутність, повідомив, що відсутність фіксувалась взагалі на роботі, в тому числі на робочому місці позивача. Свідок повідомив, що йому було відомо де знаходився кабінет позивача ОСОБА_1 . З метою підтвердження факту відсутності позивача здійснювався пошук на підприємстві, в тому числі переглядались камери відеоспостереження.

Свідок ОСОБА_4 повідомив, що визначення місця знаходження позивача здійснювалось на робочому місці та на території підприємства, були оглянуті приміщення та було визначено, що на території підприємства позивача немає. На питання де саме здійснювались пошуки ОСОБА_1 та де саме була зафіксована відсуніть позивача на роботі свідок ОСОБА_4 повідомив, що особисто він разом з колегами пройшли до всім приміщенням другого поверху. На третьому та четвертому поверхах оглядали інші члени комісії, які встановили відсутність позивача.

Свідок ОСОБА_5 повідомив, що на жодному поверсі не спостерігав ОСОБА_1 та позивача не було на території підприємства. Свідок повідомив, що знаходився на другому поверсі, заходив в усі кабінети, у тому числі й до кабінету позивача. В інших кабінетах також позивача не бачив.

Таким чином, показання свідків узгоджуються з позовом в частині того, що 17.02.2020 р. в період з 13:55 до 17:55 позивач не перебувала на роботі та робочому місці.

Щодо можливості доступу позивача до робочого місця свідки надати наступні пояснення.

Свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 повідомили, що вони разом з ОСОБА_1 перевіряли роботу картки доступу до приміщень підприємства, яка була наявна у ОСОБА_1 картки ОСОБА_1 та ОСОБА_9 не працювали, картки доступу у ОСОБА_10 та ОСОБА_11 працювали, тобто, забезпечували доступ до офісних приміщень КП «МПРС».

При цьому свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 зазначили, що ОСОБА_1 після перевірки роботи карток та з`ясування того, що картки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 працюють та забезпечують доступ до приміщень КП «МПРС», не зайшла до приміщень підприємства та не пройшла до свого робочого місця. Свідки також повідомили, що ОСОБА_1 не зверталась до них з проханням відчинити двері для проходу на робоче місце.

Свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у цілому пояснили, що технічні проблеми при роботі системи доступу до приміщень підприємства могли мати місце, але доступ до приміщень КП «МПРС» можливий без відповідної картки доступу та жодної відповідальності за прохід на територію підприємства без картки не передбачено.

Свідок ОСОБА_6 повідомив, що доступ до підприємства не є режимним. Той, хто загубив картку, може отримати картку відвідувача, або попросити колегу відчинити двері, або просити вахту на вході відкрити двері; ситуація, за якої хоча б хтось з працівників приходить на роботу без картки, є практично щоденною. Свідок також пояснив, що карткова система пропуску до приміщень КП «МПРС» не є обов`язковою та будь-яка відповідальність за прохід до приміщень КП «МПРС» без картки доступу не передбачена.

Свідок ОСОБА_4 на питання, чи за період роботи було таке, що загубили картку або картка не спрацювала та двері не відчинялась, пояснив, що таких випадків досить багато. На першому поверсі є охорона, у якої наявні гостьові ключі. Якщо працівник забув свою картку можна отримати гостьовий доступ та зайти на підприємство.

Свідок пояснив, що можливо потрапити до приміщень підприємства без картки, картковий пропуск до приміщень КП «МПРС» не є обов`язковим - можна просити охорону, щоб дистанційно відкрила двері, відповідальності за прохід до приміщення підприємства без картки немає.

Свідок ОСОБА_5 надав аналогічні пояснення про те, що система пропуску до приміщень не є обов`язковою та можна потрапити до приміщень без картки, відповідальність за прохід до приміщення підприємства без картки не передбачена та у працівників немає обов`язку здійснювати прохід лише з використанням картки.

Свідчення, надані свідками зі сторони відповідача, позивачем не спростовані.

Узагальнюючи отримані судом свідчення, суд робить висновок про те, що позивач дійсно була відсутня як на роботі, так і на робочому місці 17.02.2020 р. в період з 13:51 до 17:55, тобто, більше трьох годин, при цьому будь-які об`єктивні перешкоди, які заважали їй у доступі до робочого місця, судом не встановлені.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач мала можливість потрапити до свого робочого місця або звернувшись до охорони (вахти), або отримати в охорони гостьову картку, або звернутись до інших працівників, або пройти до робочого місця разом зі свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які також були працівниками КП «МПРС» та які за проханням позивача відчиняли двері в присутності позивача при перевірці роботи карток 17.02.2020 р.

Також, суду позивачем не заявлено про існування будь-яких інших обставин, які перешкоджали їй у доступі до робочого місця у КП «МПРС».

З урахуванням наказу КП «МПРС» від 17.02.2020 р. про звільнення позивача з посади заступника директора з операційної діяльності на підставі одноразового грубого порушення трудових обов`язків (п. 1 ст. 41 КЗпП України), який оскаржується ОСОБА_1 в межах справи 522/4334/20, суд зазначає, що у день звільнення працівник зобов`язаний виконувати свої трудові обов`язки до кінця робочого дня. Днем звільнення працівника є його останній робочий день (робочий час), протягом якого він виконує посадові обов`язки (постанова Верховного Суду від 18.09.2019 р. по справі №553/4211/15-ц).

На підставі викладеного суд вважає доведеним вчинення позивачем прогулу 17.02.2020 р.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Доводи позивача про те, що під час розгляду справи №522/4334/20 відповідачем не ставились питання щодо її відсутності на роботі 17.02.2020 р. не приймаються до уваги, оскільки предметом спору по справі №522/4334/20 є звільнення ОСОБА_1 внаслідок одноразового грубого порушення трудових обов`язків згідно ч. 1 ст. 41 КЗпП України, а тому з`ясування вказаних обставин не входило до предмету доказування по справі №522/4334/20.

Щодо посилань сторін на табель використання робочого часу за лютий 2020 р. у різних редакціях, то суд виходить з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівниками роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Типову форму №П-5 «Табель обліку використання робочого часу» затверджено наказом Державного комітету статистики України «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» від 05.12.2008 р. №489.

Форма №П-5 має рекомендаційний характер і складається із мінімальної кількості показників для заповнення форм державних статистичних спостережень.

Табель обліку використання робочого часу є документом первинного обліку, який використовується для обліку робочого часу всіх категорій працівників, а також для контролю над дотриманням працівниками установленого режиму роботи, отримання даних про відпрацьований час, розрахунків з працівниками із заробітної плати, складання статистичної звітності.

Таким чином, табель має відображати реальні дані, а тому підлягає корегуванню у разі виявляння фактів невідповідності між даними обліку та реально відпрацьованим часом. З назви табеля вбачається, що він є лише формою (інструментом) обліку, а тому не може бути доказом, який достовірно свідчить про наявність або відсутність особи на роботі протягом певної кількості годин протягом робочого дня.

Судом встановлено, що позивач була ознайомлена з правилами внутрішнього трудового розпорядку, які є додатком до колективного договору КП «МПРС», що підтверджується відповідним листом з особистим підписом ОСОБА_1 (т. 2, а.с. 61).

Щодо обізнаності ОСОБА_1 з положеннями посадової інструкції заступника директора з операційної діяльності, то, враховуючи звільнення позивача на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул, вказана обставина не має юридичного значення.

Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що їй під час звільнення не було запропоновано надати письмові пояснення щодо факту прогулу, суд зазначає наступне.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення (ч. 1 ст. 149 КЗпП України).

Актом від 10.08.2020 р. підтверджується те, що 10.08.2020 р. о 12 годині 54 хвилин у кабінеті на п`ятому поверсі офісного приміщення КП «МПРС», де розташоване робоче місце ОСОБА_1 , в присутності провідного економіста з праці відділу управління персоналом ОСОБА_12 , провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення ОСОБА_13 , фахівця відділу внутрішньої безпеки ОСОБА_3 , ОСОБА_1 запропонували надати письмове пояснення з приводу відсутності її на роботі більше трьох годин протягом робочого дня 17 лютого 2020 року з 13 години 21хвилини до 18 годин 00 хвилин. Надати такі пояснення ОСОБА_1 відмовилась. Даний акт засвідчили ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 206).

Доказів на спростування змісту вказаного акту від 10.08.2020 р. позивачем не надано.

Також, суд звертає увагу на те, що невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування наказу про притягнення до дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 р. по справі№6-2801цс15, постанові Верховного Суду від 04.03.2020 р. в справі №758/9164/16-ц.

Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо строків для застосування дисциплінарного стягнення, то суд виходить з того, що стягнення у вигляді звільнення, є по-перше, відповідним наслідком порушення працівником встановленої роботодавцем трудової дисципліни, обов`язковість дотримання якої визначена існуванням між працівником та роботодавцем відповідних трудових прав та обов`язків.

По-друге, згідно положень ст. 148 КЗпП, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Отже, частина 1 статті 148 КЗпП, фактично приписує застосовувати дисциплінарне стягнення безпосередньо за виявленням порушень трудової дисципліни. Проте, цей припис законодавець залишив у вигляді загального положення, обмеживши строк застосування стягнення одним місяцем з дня виявлення проступку, але приписавши не зараховувати до цього періоду час звільнення працівника з роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням працівника у відпустці.

Тобто, закон прямо не встановлює присічність місячного терміну для застосування дисциплінарного стягнення, що обчислюється з дня виявлення проступку, та передбачає можливість продовження цього терміну з підстав тимчасової непрацездатності працівника чи знаходження працівника у відпустці, не зазначаючи при цьому, виключності цих підстав.

В даному випадку, суд враховує те, що наказом КП «МПРС» від 17.02.2020 р. №108-к ОСОБА_1 була звільнена з посади заступника директора з операційної діяльності за одноразове грубе порушення трудових обов`язків (п. 1 ст. 41 КЗпП України), що стало наслідком припинення трудових відносин між позивачем та КП «МПРС». Поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора з операційної діяльності, тобто, поновлення трудових правовідносин між сторонами, відбулось на підставі рішення суду лише 10.08.2020 року.

Отже, в період з 17.02.2020 року по 10.08.2020 року трудові відносини між КП «МПРС» та ОСОБА_1 були фактично припинені, що суд вважає обставиною, наявність якої унеможливлювала застосування до ОСОБА_1 будь-якого стягнення за порушення трудової дисципліни.

Вказана можливість застосування відповідно стягнення за порушення трудової дисципліни з`явилась у КП «МПРС» лише з дати відновлення трудових відносин з ОСОБА_1 , тобто, з 10.08.2020 року.

По між іншим, станом на дату видачі наказу від 10.08.2020 року №554-к, шестимісячний строк для застосування дисциплінарного стягнення, встановлений абзацом 2 ст. 149 КЗпП, та саме який є присічним, не сплив.

Отже, враховуючи звільнення ОСОБА_1 17.02.2020 року та її поновлення на посаді 10.08.2020 року, а також те, що шестимісячний строк накладення дисциплінарного стягнення станом на 10.08.2020 р. не сплив, суд вважає, що строки, встановлені ст. 148 КЗпП України, відповідачем не порушені.

Крім того, позивач зазначає, що наказ від 10.08.2020 року №554-к «Про звільнення» та доручення від 21.08.2020 року №24-Д підписані директором ОСОБА_2 , який 10.08.2020 року знаходився у відрядженні та залишив т.в.о. директора КП «МПРС» Мікруха Р.М., у зв`язку з чим вважає наказ фіктивним та незаконним.

З матеріалів справи вбачається, що наказом КП «МПРС» за підписом ОСОБА_2 від 10.08.2020 року №553-к ОСОБА_1 була поновлена на посаді заступника директора з питань операційної діяльності; наказом від 10.08.2020 року №554-к ОСОБА_1 була звільнена із названої посади за прогул, а наказом від 10.08.2020 року №555-к зазначено про відрядження директора КП «МПРС» ОСОБА_2 .

Усі названі накази КП «МПРС» за підписом ОСОБА_2 винесені в один день 10.08.2020 р., при цьому позивач не оспорює чинність та законність наказів №553-к про її поновленні на посаді та №555-к про відрядження.

Отже, враховуючи послідовну нумерацію наказів КП «МПРС», винесених 10.08.2020 р., суд вважає, що наказ про відрядження №555-к, складений після видачі наказу №554-к про звільнення ОСОБА_1 .

Належні докази та переконливі доводи, які б свідчили про видання наказу про від 10.08.2020 р. №554-к в іншу дату, позивачем не надані, а всі посилання ОСОБА_1 з цього приводу є лише її припущенням.

За таких обставин, суд вважає не доведеними позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування спірного наказу про звільнення ОСОБА_1 від 10.08.2020 року та поновлення її на посаді.

Позовні вимоги про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є похідними від вимог про скасування наказу КП «Морська пошуково-рятувальна служба» від 10.08.2020 р. №554-к про звільнення та поновлення на посаді, а тому задоволенню також не підлягають.

Щодо доводів позивача про дискримінацію трудових прав позивача, то суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.2-1 КЗпП України, забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції", а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

При цьому, стаття 5-1 КЗпП України передбачає те, що Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: вільний вибір виду діяльності; безплатне сприяння державними службами зайнятості у підборі підходящої роботи і працевлаштуванні відповідно до покликання, здібностей, професійної підготовки, освіти, з урахуванням суспільних потреб; надання підприємствами, установами, організаціями відповідно до їх попередньо поданих заявок роботи за фахом випускникам державних вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладів; безплатне навчання безробітних нових професій, перепідготовку в навчальних закладах або у системі державної служби зайнятості з виплатою стипендії; компенсацію відповідно до законодавства матеріальних витрат у зв`язку з направленням на роботу в іншу місцевість; правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Отже, закріплюючи принцип рівності трудових прав, законодавець встановлює відповідні гарантії дотримання цього принципу, шляхом наявної можливості отримати правовий захист і разі, зокрема, незаконного звільнення.

На виконання вказаних приписів, суд не обмежив позивача у можливості отримати відповідний правовий захист.

Однак, керуючись положеннями ст.ст. 76-81 ЦПК України, суд, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, прийшов до висновку про необгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 щодо незаконності спірного наказу про її звільнення. Тим самим, у порядку передбаченому законом, суд не встановив порушення її трудових прав прийнятим наказом, що свідчить про відсутність у спірному наказі дискримінаційної складової.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи відмову в задоволенні позову, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 89, 141, 177, 209, 210, 223, 247, 265, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство інфраструктури України, Державна служба морського та річкового транспорту України, Професійна спілка працівників казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба», ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення від 10.08.2020 року №554-к залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 04.02.2022 року

Суддя Д.Ю. Донцов