Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.05.2022 Справа №607/665/21

місто Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Герчаківської О. Я.,

з участю секретаря судового засідання Киреньки Г. Я.,

позивачки ОСОБА_1 ,

її представника, адвоката Гнатів О. Б.,

відповідача ОСОБА_2 ,

відповідачів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

їх представника, адвоката Матуса Т. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Боднарчук Оксана Ігорівна про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Боднарчук О. І. про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , із яким вона з 01 вересня 2009 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Сім`я була пов`язана спільним побутом, мали взаємні права і обов`язки, притаманні подружжю, вели спільний бюджет, разом працювали, відпочивали та подорожували. За час подружнього життя ОСОБА_1 та ОСОБА_7 здійснили чимало спільних мандрівок. Також ОСОБА_7 визнав батьківство щодо сина ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , вважав його рідним, займався його вихованням, забезпеченням. Позивачка стверджує, що вони із ОСОБА_7 вважали себе справжньою сім`єю, символом якої були обручки, придбані ними у 2014 році. Усі урочисті події вони святкували в сімейному колі; відвідини друзів, їхніх свят та урочистостей здійснювали тільки разом. Коли чоловік перебував у відрядженнях, вони підтримували зв`язок за допомогою месенджеру Вайбер.

За час проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_7 за спільні кошті набули наступне майно:

об`єкт нежитлової нерухомості, приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; форма власності приватна, власник ТОВ «Говерла - 2015»;

будівлю гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (а саме: коридор XVIII, загальною площею 5,6 кв.м., що становить 1/1000 частку будівлі гуртожитку, розмір частки 15/1000, приміщення № 186, загальною площею 71,5 кв.м., а саме: 186-1 площею 71,5 кв. м. що становить 15/1000, кабінет №184, загальною площею 19,2 кв.м., що становить 4/1000 частки будівлі гуртожитку, нежитлове приміщення № 183 загальною площею 253,1 кв.м.) форма власності приватна, власник ТОВ «Говерла - 2015»;

будівлю гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 417,5 кв.м., будівлю гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 210,2 кв.м.

Єдиним учасником ТОВ «Говерла - 2015», ТОВ «Говерла - 2019» був ОСОБА_7 .

На обґрунтування своїх позовних вимог позивачка покликалася на ст.ст. 74, 3, 61, 63, 65, 69, 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України), 113, 115 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

З огляду на вказане, позивачка просила суд: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_7 з 01 вересня 2009 року до ІНФОРМАЦІЯ_1;

визнати за нею право власності, як на частку у праві спільної сумісної власності подружжя на:

1/2 об`єкта нежитлової нерухомості, приміщення загальною площею 170,7 кв., що знаходиться за адресою: приміщення АДРЕСА_2 ;

1/2 будівлі гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , а саме: коридор XVIII загальною площею 5,6 кв.м., що становить 1/1000 частку будівлі гуртожитку, розмір частки 15/1000;

1/2 приміщення № 186, загальною площею 71,5 кв.м, а саме: 186-1 площею 71,5 кв.м., що становить 15/1000, за адресою: АДРЕСА_3 ;

1/2 кабінету № 184 загальною площею 19,2 кв.м., що становить 4/1000 частки будівлі гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 ;

1/2 нежитлового приміщення № 183 загальною площею 253,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 ;

1/2 будівлі гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 417,5 кв.м.,

1/2 будівлі гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 загальною площею 210,2 кв.м.

Ухвалою судді від 05 лютого 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Боднарчук О. І. про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

18 березня 2021 року судом зареєстровано відзив на позовну заяву, поданий представником відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , адвокатом Демковичем Ю. Й., у якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Покликався на те, що невідомою та недоведеною є дата, яка на думку позивача є початком спільного з ОСОБА_7 проживання. Жодних доказів, що вони почали разом проживати саме з 01 вересня 2009 року суду не надано. Найпершими згадками, в яких вказані особи зустрічаються в одних документах, відповідно до наданих доказів, є генеральний договір страхування № 01/14 від 25 листопада 2020 року. Проте він датований 2014 роком та не містить доказів поживання однією сім`єю, як стверджує позивачка.

06 квітня 2021 року представник позивачки, адвокат Гнатів О. Б. подала суду заяву у порядку п. 2 ч. 2 ст. 49 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та сформулювала позовні вимоги наступним чином:

встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_7 з 01 вересня 2009 року до ІНФОРМАЦІЯ_1;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки ОСОБА_7 статутного капіталу ТОВ «Говерла-2015» та на 1/2 частки ОСОБА_7 статутного капіталу ТОВ «Говерла-2019» як об`єкта спільної сумісної власності подружжя;

компенсувати 1/2 частки ОСОБА_7 ринкової вартості у статутному капіталі ТОВ «Говерла-2015», що формується зокрема з:

об`єкта нежитлової нерухомості, приміщення загальною площею 170,7 кв., що знаходиться за адресою: приміщення АДРЕСА_2 ;

будівлі гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ,а саме: коридор XVIII загальною площею 5,6 кв.м., що становить 1/1000 частку будівлі гуртожитку, розмір частки 15/1000;

приміщення № 186, загальною площею 71.5 кв.м, а саме: 186-1 площею 71.5 кв.м., що становить 15/1000, за адресою: АДРЕСА_3 ;

кабінету № 184 загальною площею 19,2 кв.м., що становить 4/1000 частки будівлі гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 ;

нежитлового приміщення № 183 загальною площею 253,1. кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 ;

та компенсувати 1/2 частки ОСОБА_7 ринкової вартості у статутному капіталі ТОВ «Говерла-2019», що формується зокрема з

будівлі гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 417,5 кв.м.,

будівлі гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 загальною площею 210,2 кв.м.

Окрім цього, представник позивачки додатково вказала, що згідно рішення Тернопільського міського суду від 23 березня 1999 року розірвано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 . Таким чином, відсутність факту перебування померлого ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, слугує однією з підстав встановлення факту його спільного проживання з ОСОБА_1 . Підтвердженням того, що ОСОБА_1 поховала ОСОБА_7 , як чоловіка, провела у зв`язку з цим необхідні витрати, стверджується Договором-замовленням від 25 вересня 2020 року за № НОМЕР_6 з відповідними квитанціями та свідоцтвом про поховання № НОМЕР_6 від 25 вересня 2020 року. Також факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_7 підтверджується показами свідків. Окрім цього, об`єкти нежитлової нерухомості, вказані в позовній заяві, були придбані TOB ДП «ГОВЕРЛА» та TOB «КУРС-21», де єдиним засновником був ОСОБА_7 (відносно TOB «КУРС-21», то ОСОБА_7 купив 100 % власності в статутному капіталі в попереднього засновника, ОСОБА_2 , за час спільного проживання з ОСОБА_1 13 жовтня 2015 року шляхом виділу з TOB ДП «ГОВЕРЛА» утворюється TOB «ГОВЕРЛА-2015», якому переходить все майно, набуте TOB ДП «ГОВЕРЛА» і засновником TOB «ГОВЕРЛА-2015» залишився ОСОБА_7 06 березня 2019 року шляхом виділу з TOB «КУРС-21» утворюється TOB «ГОВЕРЛА-2019», якому переходить все майно, набуте TOB «КУРС-21» і засновником TOB «ГОВЕРЛА-2019» залишився ОСОБА_7 . Оскільки ОСОБА_7 належало 100 % капіталу TOB «ГОВЕРЛА-2015» та TOB «ГОВЕРЛА-2019» як єдиному засновнику, то позивачка ОСОБА_1 має право на виплату 1/2 частини ринкової вартості часток ОСОБА_7 у статутному капіталі вищеназваних товариств, визначеної станом на час вирішення питання про компенсацію. Також у відповідь на адвокатський запит від 29 березня 2021 року надано бухгалтерські документи, з яких вбачається факт надання ОСОБА_7 позики TOB «ГОВЕРЛА-2015» в сумі 607 955,98 грн, які на день його смерті залишились неповерненими. Згідно бухгалтерських даних щодо TOB «ГОВЕРЛА-2019» вбачається факт надання ОСОБА_7 позики TOB «ГОВЕРЛА-2019» в сумі 4 096 555, 93 грн, які на день його смерті залишились неповерненими. Зважаючи на це, у ОСОБА_1 виникає право клопотати про визнання права власності на 1/2 (що у вартісному виразі складає 303 977,99 грн) майнових прав на кошти спільної сумісної власності, надані ОСОБА_7 як позику TOB «ГОВЕРЛА-2015» та визнання права власності на 1/2 (що у вартісному виразі складає 2 048 277, 97 грн) майнових прав на кошти спільної сумісної власності, надані ОСОБА_7 як позику TOB «ГОВЕРЛА-2019», які залишились неповерненими, що у загальній сумі складає 2 352 255, 96 грн.

А також у вказаній заяві представником позивачки у порядку ст. 93 ЦПК України поставлено письмові питання до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та вказано прохання про виключення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватного нотаріуса Боднарчук О. І. із складу учасників справи, оскільки позовні вимоги її не стосуються.

14 червня 2021 року суду подано заяви відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про допит їх як свідків у судовому засіданні.

15 червня 2021 року судом зареєстровано заяву представника відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із приєднаними відповідями на запитання, поставлені стороною позивача у порядку ст. 93 ЦПК України. Зокрема, ОСОБА_3 вказала, що їй невідомо, чи батько ОСОБА_7 проживав із ОСОБА_1 однією сім`єю як чоловік та дружина. У батька в житті було багато жінок, з якими він знайомив доньок, проте нікого не представляв як свою дружину, або як жінку, яка з ним постійно проживає. Варто зазначити, що батько проживав сам за адресою АДРЕСА_6 . Часто провідуючи його (зазвичай від 2-ох до 4-ох разів на місяць), інколи ОСОБА_3 зустрічала різних жінок, котрі перебували з ним за даною адресою, в тому числі декілька раз ОСОБА_1 , проте не на постійній основі. В квартирі ніколи не було предметів жіночого побуту (одяг, косметика, засоби жіночої гігієни, тощо). Жодної інформації про те, що батько проживав однією сім`єю з ОСОБА_1 , чи з якою-небудь іншою жінкою з його особистого життя, ОСОБА_3 невідомо. У неї були дуже тісні та дружні відносини з батьком. Він завжди ділився з нею усім, що було важливим для нього. Батько завжди сильно любив жінок та часто знайомив доньку з ними. Однією з них була ОСОБА_1 , проте батько не виділяв її з числа інших жінок, з якими він часто проводив вільний час. За час свого життя батько не пропустив жодного дня народження доньки. На усіх днях народженнях він був один, без жіночого супроводу. Майже завжди ОСОБА_3 була присутньою на святкуванні дня народження батька. Свій 50-річний ювілей, ІНФОРМАЦІЯ_2 , батько святкував у ресторані «Братислава» у місті Тернополі. На даний захід ним були запрошено велика кількість близьких йому людей. Серед них ОСОБА_1 не була присутньою. 2011 року на дні народження своєї похресниці, ОСОБА_13 (прізвище на момент події ОСОБА_13 ), батько теж був один. ІНФОРМАЦІЯ_2 на дні святкування дня народження батька була ОСОБА_1 та її син. На весілля ОСОБА_3 06 жовтня 2019 року батько отримав запрошення для себе та був проінформований що він, за наявності бажання, також може запросити з собою жінку зі свого оточення. Батько прийшов на весілля з ОСОБА_1 , проте конкретно її не представив, не повідомив про її статус. ОСОБА_1 не комунікувала з ОСОБА_3 на її весіллі. На урочистий захід в честь вступу доньки до Тернопільського національного економічного університету у 2013 році ОСОБА_7 був один. Батько часто проводжав ОСОБА_3 та її сестру, ОСОБА_4 , у поїздки, в тому числі і у міжнародні. Батько завжди був один, коли проводжав їх у дані поїздки. На похороні бабусі, матері ОСОБА_7 , були присутніми велика кількість людей: односельчани, друзі та знайомі. ОСОБА_1 була присутня на похороні, проте в невідомому статусі. ОСОБА_3 була присутньою під час усієї похоронної процесії та зазначає, що батько не представляв ОСОБА_1 іншим, не зазначав про її статус та яке вона має відношення до нього. Відповідачка вказала, що їй не відомо, що батько ОСОБА_7 та ОСОБА_1 під час спільного проживання однією сім`єю як чоловік та дружина, були засновниками Товариств з обмеженою відповідальністю, діяльність яких була між собою пов`язана. У неї з батьком були дуже довірливі, теплі відносини та їй відомо, що батько займався підприємництвом ще з часів її дитинства. Батько ніколи не говорив про те, що у нього був спільний бізнес з ОСОБА_1 та завжди наголошував, що підприємницьку діяльність варто вести лише самому, так як робить це він сам.

Відповідачка ОСОБА_4 надала аналогічні відповіді на запитання. Додаткового вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_3 на святкуванні її дня народження у ресторані «Черчиль» в м. Тернопіль батько був із ОСОБА_1 , проте не представляв її ОСОБА_4

11 серпня 2021 року представник позивачки, адвокат Гнатів О. Б. подала суду заяву у порядку п. 2 ч. 2 ст. 49 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та сформулювала позовні вимоги наступним чином:

встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_7 з 01 вересня 2009 року до ІНФОРМАЦІЯ_1;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки статутного капіталу ТОВ «Говерла-2015» та на 1/2 частки статутного капіталу ТОВ «Говерла-2019»;

припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_7 на статутний капітал ТОВ «Говерла-2015» та статутний капітал ТОВ «Говерла-2019»;

визнати право власності на 1/2 (що у вартісному виразі складає 303 977,99 грн) майнових прав на кошти спільної сумісної власності, які надані ОСОБА_7 як позику ТОВ «Говерла-2015» та визнати право власності на 1/2 (що у вартісному виразі складає 2 048 277,97 грн) майнових прав на кошти спільної сумісної власності, які надані ОСОБА_7 як позику ТОВ «Говерла-2019», та які залишились неповерненими, що у загальній сумі складає 2 352 355,96 грн.

Згідно з ч. 3 ст. 49 ЦПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Зі змісту цієї статті вбачається, що така зміна можлива до закінчення підготовчого засідання, одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Тлумачення пунктів 4 і 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України дає підстави зробити висновок, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для визнання позовної заяви неподаною і повернення позивачеві.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (постанова Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 761/41071/19).

Заяви в порядку ст. 49 ЦПК України від 06 квітня 2021 року та від 11 серпня 2021 року вказують на зміну предмета позову в частині вимог ОСОБА_1 до відповідачів, що стосуються визнання права на половину частки у статутному капіталі ТОВ «Говерла-2015» та ТОВ «Говерла-2019», а також визнання права позивачки на половину майнових прав на кошти спільної сумісної власності, які надані померлим ОСОБА_7 як позику цим товариствам. Вказані зміни предмета позову представник позивача пояснювала відповідними висновками Великою Палати Верховного Суду, додатковими поясненнями в обґрунтування позовних вимог, які судом не можуть бути розцінені як зміна підстав позову. Первинна позовна вимога: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_7 з 01 вересня 2009 року до ІНФОРМАЦІЯ_1, позивачкою не змінювалася.

Враховуючи, що представник позивача у встановлений законом строк подавала заяви про зміну предмету позову, то суд прийняв їх до розгляду та долучив до матеріалів справи в хронологічному порядку.

Ухвалою судді, постановленою у судовому засідання 28 вересня 2021 року без виходу суду до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області відповідачка ОСОБА_3 14 вересня 2019 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_16 та змінила прізвище на ОСОБА_3 .

Відповідачка ОСОБА_4 26 червня 2021 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_18 та змінила прізвище на ОСОБА_4 , що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).

Позивачка ОСОБА_20 та її представник, адвокат Гнатів О. Б. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві, та просили їх задоволити з врахуванням заяв, в порядку ст. 49 ЦПК України.

Відповідачки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , їхній представник, адвокат Матус Т. А. у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечили та просили відмовити. Адвокат просив суд дослідити питання, чи не було змінено предмет і підстави позову одночасно. Також вказав, що у нього є сумніви відносно пояснень свідків, оскільки вони надавали надто детальні покази.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог не заперечив, підтримавши позицію представника позивачки, адвоката Гнатів О. Б.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Боднарчук О. І. у судове засідання не з`явилася, 07 квітня 2021 року на електронну адресу суду надіслала клопотання, у якому просила справу слухати зі її відсутності.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_2 суду показав, що у 2008 році вперше познайомився із татом ОСОБА_7. В кінці літа він був на канікулах у бабусі в с. Шупарка Борщівського району Тернопільської області. Звідки його забирали ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , який з того часу приходив до них на обід та вечерю. Так продовжувалось до 2009 року, коли вони почали жити разом за адресою АДРЕСА_1 . У 2011 році перейшли жити на 1 поверх - АДРЕСА_6 . Жили однією сім`єю. ОСОБА_7 з самого початку називав свідка сином, згодом і останній почав називати ОСОБА_7 татом. Мама слідкувала за здоров`ям тата, а той казав, що мама - найкраща жінка і він хоче прожити з нею все життя. Коли ОСОБА_7 хотів одружитися із ОСОБА_1 , то вирішив усиновити свідка ОСОБА_2 , щоб онуки носили його прізвище. Про весілля батьків були розмови, вони замовляли обручки з Німеччини, але казали, що одружаться після весілля свідка. Їздили разом постійно у гори, у 2014 році - в Єгипет. Одного разу тато сам їздив в Індію, а мама поїхала в Ізраїль. Але таке було лише раз, завжди вони їздили всюди разом. У 2016 році свідок заснував фірму «Курс-21», яка попрацювала приблизно 2 місяці, влітку продав її, бо ще потрібно було завершити навчання. Свідку відомо про приміщення на АДРЕСА_7 , яке тато з мамою планували обжити для бізнесу та для власного проживання, ОСОБА_7 подарував дочкам - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . З дочками ОСОБА_7 свідок знайомий, вони майже кожного року приходили в гості на день народження батька. Стосунки з ними нормальні, не сварилися. Свідок закінчив навчальний заклад у 2019 року, потім був директором у ще одній фірмі, в травні 2019 року пішов працювати на державну роботу - у орган пробації. Згодом звільнився і зараз працює директором. Мати ОСОБА_1 спочатку працювала лаборантом у лікарні, а потім вийшла на пенсію. У 2017 році батько допоміг ОСОБА_1 облаштувати готельний бізнес. З 2017 року мама має шість квартир та здає їх в оренду, сама там прибирає, заселяє орендарів та виселяє їх, це хостел. Також мама допомагала батькові у веденні бізнесу, всі рішення вони приймали разом. Свідок підтвердив, що батько ОСОБА_7 та мати ОСОБА_1 проживали однією сім`єю.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду показала, що є колишньою дружиною померлого ОСОБА_7 та матір`ю відповідачок ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Вони з колишнім чоловіком жили спільно більше 14 років. У 2003 році у ОСОБА_7 почалися проблеми у бізнесі, була необхідність фіктивно розірвати шлюб. То була ідея ОСОБА_7 , вони розлучилися у 2003 році, але проживали і далі спільно до 2008 року на АДРЕСА_8 . Потім на АДРЕСА_9 і в подальшому переїхали у АДРЕСА_10 . Через зради та поведінку чоловіка, вони розійшлися і перестали спільно жити, спілкувались щодо дітей та роботи. ОСОБА_7 пішов жити на масив Дружба, АДРЕСА_11, з ким він там проживав свідку невідомо. Свідок із колишнім чоловіком спілкувалися кожного тижня, він часто їздив за кордон. ОСОБА_1 відома свідку з жовтня 2019 року, коли колишній чоловік попросив дати запрошення на весілля доньки на двох осіб, пояснивши, що прийде з дамою. На весіллі вони були разом. Кілька разів свідок заходила на фірму, однак ОСОБА_1 там не бачила. Останній раз, коли заходила до ОСОБА_7 , то він сказав, що відкриває ОСОБА_1 бізнес із хостелами, щоб вона мала заняття. Позов про стягнення аліментів на утримання доньок свідок не подавала до суду, колишній чоловік добровільно допомагав, платив за навчання дітей, оплачував стоматолога, конкурси, купляв речі. Позивачка привозила квіти для дочки на день народження, але в якому статусі була ОСОБА_1 свідок не знала. На похорон тітки свідка у 2019 році вони підвозили ОСОБА_1 . Останні роки ОСОБА_7 говорив, що хоче жити з ОСОБА_1 , але одружуватися не має наміру. За пів року до смерті ОСОБА_7 говорив, що хоче усиновити її сина. Свідок радила ОСОБА_7 написати заповіт, але він його не склав, бо не встиг.Дочкам ОСОБА_7 подарував приміщення (кімнати) на АДРЕСА_7.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 суду показала, що ОСОБА_7 - її батько - проживав спільно із сестрою ОСОБА_4 та мамою ОСОБА_10 до 2008 року, потім ще вертався до них, приходив. Жили на АДРЕСА_9 , а потім в с. Біла. З батьком спілкувалися, коли були малі, то він водив їх в « Подоляни », проводжав за кордон на танці, купляв взуття, оплачував стоматолога. Батько був дуже хорошою людиною, він часто сидів в ресторанах з молодшими жінками, при зустрічах говорив, що це його знайомі. Часто їздив закордон у зв`язку із веденням бізнесу і були дівчата, які його супроводжували. Про ОСОБА_1 свідок дізналася у 2018 році у сестри на весіллі, коли батько прийшов з нею на святкування. Тоді вони подумали, що це вже серйозно. Батько частково брав участь в організації весілля, подарував близько 5 тис. доларів. На весіллі свідка батько також був із ОСОБА_1 . Про те, що батько усиновив ОСОБА_2 свідок дізналася у 2020 році, батько про це повідомив під час телефонної розмови. Коли тато проживав за адресою АДРЕСА_3 свідок приїжджала до нього на обід раз в місяць точно. З 2008 року вона не бачила ОСОБА_1 за місцем проживання батька. Інших жінок також там не бачила. Часто гуляли з батьком в парку, він любив бути на свіжому повітрі. У 2009 році їздили в Туреччину з ОСОБА_7 і сестрою, ще раніше їздили у Карпати і на море, а коли подорослішали, то вже не хотіли їхати. Його день народження також святкували часто втрьох - батько, свідок і її сестра. Своє 50-річчя ОСОБА_7 святкував зі всіма. У 2017 році були на дні народженні тата в нього вдома, там були також ОСОБА_1 і її син. У 2019 році свідок з компанією приїздили до батька колядувати і пригадує, що ОСОБА_1 там також була. Коли тато знайомив ОСОБА_1 із свідком, то спочатку казав, що то його знайома. Бізнесом він займався сам, але на паперах все було оформлено по-іншому.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду показала, що перший раз побачила ОСОБА_1 влітку 2018 року на весіллі в двоюрідної сестри ОСОБА_13 . Батько проживав із свідком, її сестрою та їх матір`ю ОСОБА_10 до 2008 року за адресою АДРЕСА_10 . З 2008 року він почав жити окремо за адресою АДРЕСА_6 . Свідок сама і з сестрою приходили до нього в гості, у 2017 році деколи залишалися в батька ночувати, ОСОБА_1 там не бачила. У приміщенні, де проживав батько, свідок бачила його друзів і працівників. Бачила його з іншими жінками в місті. 1 раз в тиждень бачилися з батьком, дні народження святкували із сестрою і батьком, ходили на обід чи вечерю. Тато активно брав участь у житті доньок.Останні роки зустрічалася з ним в центрі, знайомила його з майбутнім чоловіком. Свідок знала, що батько сам займається бізнесом, про інших людей їй невідомо. ОСОБА_27 працював з татом років 20, свідок пригадує його ще з маленьких років. З колишньою дружиною - матір`ю свідка - він вів бізнес, були на одному підприємстві «Говерла». Свідок не пригадує жінок, яких представляв тато, він говорив тільки їх ім`я. У 2019 році свідок зрозуміла, що ОСОБА_1 йому більше, ніж знайома, коли він сказав, що на весіллі буде не сам. Тато після весілля сестри поїхав в Індію в тур з компанією різних жінок, на що свідок із сестрою здивувалися. Батько з такими жінками зустрічався на дискотеці у «Ріверпулі», а також в ресторані «Європа», коли він працював. ОСОБА_1 бачила в тата на дні народженні у 2020 році. Свідок підтвердила, що ОСОБА_27 з позивачкою приїздили з квітами привітати її з днем народження за дорученням тата, року не пригадує, подиву з цього приводу не висловлювала. У приміщенні, де проживав батько свідок могла бути раз або ж 2-3 рази в тиждень, як до обіду так і після обіду, у 2017 році залишалася там на ночівлю, однак, окрім ОСОБА_7 , нікого іншого не бачила. З ОСОБА_1 свідок не перебуває у неприязних стосунках.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_29 суду показав, що знайомий із позивачкою, він є шваґром покійного ОСОБА_7 , чоловіком рідної сестри останнього. З 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 проживали разом на АДРЕСА_11 , вони ходили в гості одні до одних, їздили в с. Чернилиця Івано-Франківської області. В дочки свідка був випускний і вже тоді ОСОБА_7 з ОСОБА_1 були разом, він її представляв як свою жінку. До батьків ОСОБА_1 ОСОБА_7 возив як дружину. В село їздили раз чи два рази на місяць. Свідок не знав, що вони офіційно не реєстрували шлюб. Вони разом ходили на весілля та похорони. ОСОБА_1 в хаті - господиня, готувала, приймала гостей. У ОСОБА_7 були дочки, але сина ОСОБА_1 він теж прийняв. Дочки ОСОБА_7 були на похороні, але майже не приїжджали в село, а син ОСОБА_1 приїжджав частіше.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_27 суду показав, що знайомий із ОСОБА_1 більше десяти років, вона є дружиною ОСОБА_7 . Проживали вони як сім`я, свідок заходив до них кілька разів на АДРЕСА_11 . З ОСОБА_7 він познайомився у 2000 році, пішов працювати до нього менеджером. Згодом ОСОБА_7 познайомив його із ОСОБА_1 , вони попередньо зустрічалися. Свідок є підлеглим ОСОБА_1 з початку діяльності підприємства. Одна з перших фірм займалася промисловою групою, пізніше створили нову фірму, яка також належала померлому. Потім було розширення і ОСОБА_1 стала директором нової фірми «Сольфум». Вона завжди на роботі. На фірмі її сприймали як дружину ОСОБА_7 , вони завжди були разом. Сина ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_7 прийняв як рідного, мав на нього плани, хотів включити його в роботу.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_36 суду показала, що знайома із позивачкою більше 25 років, вони познайомились на роботі у третій лікарні, де ОСОБА_1 працювала до виходу на пенсію в січні 2010 року. З покійним ОСОБА_7 свідок була знайома, він став чоловіком ОСОБА_1 у 2009 році. Вони почали жити разом як сім`я, проте чи реєстрували шлюб, свідку невідомо. Свідок ходила до них в гості, вони проживали нижче третьої лікарні в м. Тернополі на АДРЕСА_11. ОСОБА_1 представляла ОСОБА_7 як свого чоловіка. Приходили разом на весілля, яке організовувала свідок, як пара три роки назад. Коли ОСОБА_1 почала жити з ОСОБА_7 , вона не могла суміщати роботу в лікарні з ремонтами у гуртожитках і тому пішла на пенсію. Свідок дружила з ОСОБА_1 і раніше, також жила в гуртожитку, де з 2009 року почав проживати ОСОБА_7 . Пізніше ОСОБА_1 жила з ОСОБА_7 на АДРЕСА_11 в тому ж гуртожитку, але за іншою адресою, поряд. ОСОБА_1 доглядала за ОСОБА_7 , коли той перебував у третій лікарні, лікуючий лікар спілкувався тільки з нею щодо стану здоров`я хворого. Вона дбала про ОСОБА_7 , здійснювала всі витрати, необхідні для його лікування.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_38 суду показав, що працює водієм на підприємстві «Сольфум». Знайомий із ОСОБА_1 років 7-8, вона є дружиною ОСОБА_7 . Саме він їх познайомив. Завжди ОСОБА_1 сприймали як дружину керівника. Про те, що вони не реєстрували шлюб вже свідку стало відомо. ОСОБА_1 була керівником однієї з фірм, а зараз вона керівник «Сольфуму». Свідок приходив додому до ОСОБА_7 на АДРЕСА_3 . Він возив туди меблі та холодильник, які ОСОБА_1 та ОСОБА_7 купляли разом. Вони планували жити на АДРЕСА_7 у приміщеннях, які переробляли на квартири. Свідок возив матеріали, а ОСОБА_7 із ОСОБА_1 все купляли разом. Це було близько 4-5 років назад. На АДРЕСА_7 вони не переїхали, чому - свідку невідомо. Першою дружиною ОСОБА_7 була ОСОБА_10 .

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_42 суду показав, що знайомий із позивачкою з 2000 року, вона жила тоді на АДРЕСА_1, 1 під`їзд. Свідок робив там світло як електрик ЖЕКу і знімав показники. З ОСОБА_7 знайомий з 1990-х років, він жив у гуртожитку на ОСОБА_43 . Познайомився з ним через робочі питання, свідок надавав послуги як електрик. Свідок вважає себе «сватом», бо познайомив ОСОБА_1 з ОСОБА_7 у червні 2008 року, після цього ще приходив допомагати ОСОБА_7 , який разом із ОСОБА_1 робили ремонт у квартирі АДРЕСА_13 . В подальшому жили вони на АДРЕСА_11 у приміщенні, переобладнаному під житло, зі входом від садочку. ОСОБА_1 завжди згадувала, що це свідок її засватав. Коли свідок до них приходив позивачка готувала їсти, вони із ОСОБА_7 не сварилися, жили спокійно.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_44 суду показала, що є рідною сестрою ОСОБА_1 . Із померлим ОСОБА_7 познайомилася давно - у 2008 чи 2009 році, коли вони з ОСОБА_1 разом приїхали в гості. В гостях в Тернополі були часто. Спочатку жили на другому поверсі на АДРЕСА_11 , а потім жили в тому ж будинку з іншої сторони. ОСОБА_1 з ОСОБА_7 жили однією сім`єю, шлюб не реєстрували, але планували, хотіли взяти шлюб в Німеччині. Коли жили разом, то ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) на літо привозили менше, не залишали в свідка. ОСОБА_7 радів, розказував, що має дві доньки та сина. Обручки привіз давно - вісім років назад. Чим займалася ОСОБА_1 у бізнесі свідку невідомо. До їхніх з ОСОБА_1 батьків сім`я ОСОБА_7 приїжджала часто, ОСОБА_7 любив роботу, завжди допомагав. Він їздив в Німеччину по роботі, також вони з ОСОБА_1 їздили на відпочинок, і в Польщу. ОСОБА_7 хворів цукровим діабетом і його боліли ноги, ОСОБА_1 займалася його дієтою і постійно просила свідка підбадьорювати його лікуватися. Про інших жінок свідок не чула.

Свідок ОСОБА_46 у судовому засіданні показав, що знайомий із ОСОБА_20 . Протягом десяти років ОСОБА_1 для нього - дружина ОСОБА_7 . Познайомився він з нею 21 жовтня 2012 року на свій ювілей, коли запрошував всіх підприємців з дружинами, сказав ОСОБА_7 , щоб той прийшов з дружиною. Там були всі члени Ліги підприємців Тернопільщини, тоді ОСОБА_7 представив ОСОБА_1 як дружину, але вже до того було відомо, що вони декілька років жили разом. З ОСОБА_7 свідок познайомився ще у 1980-х роках, більш тісно почав працювати у 1990-х роках, як підприємці, а потім це переросло у дружбу. Свідок бував на фірмі через робочі питання, гроші позичав. Знав, де живе ОСОБА_7 . На фірмі «Говерла» ОСОБА_1 була, однак чим вона там займалася, свідку невідомо. ОСОБА_7 мав консервативні погляди, був сімейним чоловіком, крім ОСОБА_1 з того часу інших жінок не бачив. ОСОБА_7 діагностували ковід, коли лежав у лікарні, під час телефонної розмови казав допомагати ОСОБА_1 , тій жінці, з якою живе. Дальше свідок організовував похорон ОСОБА_7 , допомагав ОСОБА_1 , як і її син ОСОБА_2 , якого ОСОБА_7 визнавав як свого сина. Колишня дружина ОСОБА_7 і його дочки в лікарні та організації похорону участі не брали.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_52 суду показала, що знайома із ОСОБА_1 з 2003 року, вони спілкуються та дружать. Також свідок спілкувалася з сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_7 . ОСОБА_1 пішла на пенсію у 2009 році, але вона приходила на роботу, святкували разом. ОСОБА_7 свідок добре знає, бо вони часто приходили двоє на роботу в лабораторію здавати аналізи. ОСОБА_7 з ОСОБА_1 були сім`єю. Вони познайомилися, напевно, у 2008 році, з того часу і жили разом, свідок їх бачила. Свідок із ОСОБА_7 познайомились у 2008 році, коли кума ОСОБА_36 йшла в декрет. Бували у них в гостях часто, до ОСОБА_36 ходили на весілля 2-3 роки тому. Їздили на шопінг разом у « Подоляни ». Свідок водила дитину в садочок у 2009-2010 році і бачила їх постійно на АДРЕСА_3 , де вони проживали. З ОСОБА_1 і ОСОБА_7 проживав син ОСОБА_1 ОСОБА_2 . ОСОБА_7 відносився до нього як до сина. ОСОБА_1 була повноцінною дружиною, коли ОСОБА_7 хворів, вона щодня приходила отримувати аналізи, тільки вона ним піклувалася, більше ніхто. Відносини з ОСОБА_1 у свідка дружні, робочі. З дочками і іншими родичами ОСОБА_7 не була знайома. Про дочок знала, він про них також дбав. Ремонт на АДРЕСА_11 робили разом, до сьогодні він не закінчений. Про цей ремонт ОСОБА_7 говорив, коли сідок була в них в гостях, мав плани. ОСОБА_7 дав ОСОБА_2 своє прізвище - ОСОБА_2 , він його усиновив перед весіллям ОСОБА_2 .

Вивчивши зміст позову, дослідивши та оцінивши докази, суд встановив наступні обставини справи.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 25 вересня 2020 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

25 вересня 2020 року між ОСОБА_1 та спеціалізованим комунальним підприємством «Ритуальна служба» ТМР було укладено договір-замовлення № 1047 на організацію та проведення поховання ОСОБА_7 .

Також 25 вересня 2020 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про поховання ОСОБА_7 № НОМЕР_6.

Рішенням Тернопільського міського суду № 2/177-1999 від 23 березня 1999 року розірвано шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 . Вказане підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 , виданим у грудні 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції. Актовий запис про розірвання шлюбу № 666 від 03 листопада 1999 року.

28 листопада 2011 року між ТОВ «Тернопільбуд» та ДП «Говерла» в особі директора ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕРНОПІЛЬБУД», продало, а Дочірнє підприємство «ГОВЕРЛА» купило приміщення № 205, загальною площею 170,7 кв.м., що становить 36/1000 ідеальних частин будівлі гуртожитку, а саме: 205-1 тамбур пл. 10,7 кв.м., 205-2 офіс пл. 45,8 кв.м., 205-3 коридор пл. 5,6 кв.м., 205-4 санвузол пл. 9,2 кв.м., 205-5 кабінет пл. 9,2 кв.м., 205-6 офіс пл. 20.0 кв.м., 205-7 офіс пл. 53,1 кв.м., 205-8 санвузол пл. 5,5 кв.м., 205-9 кабінет пл. 11,6 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_3 , з належної Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕРНОПІЛЬБУД» будівлі гуртожитку загальною площею 4741,4 кв.м. У власність Дочірнього підприємства «ГОВЕРЛА» переходить приміщення № 205, загальною площею 170,7 кв.м., що становить 36/1000 ідеальних частин будівлі гуртожитку, а саме: 205-1 тамбур пл. 10,7 кв.м., 205-2 офіс пл. 45,8 кв.м., 205-3 коридор пл. 5,6 кв.м., 205-4 санвузол пл. 9,2 кв.м., 205-5 кабінет пл. 9,2 кв.м., 205-6 офіс пл. 20,0 кв.м., 205-7 офіс пл. 53,1 кв.м., 205-8 санвузол пл. 5,5 кв.м., 205-9 кабінет і 11,6 кв.м.1, що знаходиться по АДРЕСА_3.

13 грудня 2013 року між ТОВ «Тернопільбуд» та ДП «Говерла» в особі директора ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕРНОПІЛЬБУД» продало, а Дочірнє підприємство «ГОВЕРЛА» купило, нежитлове приміщення № 183, загальною площею 253,1 кв.м., що складається: 183-1 торговий зал - пл. 98,6 кв.м.; 183-2 коридор - пл. 43,0 кв.м.; 183-3 туалет - пл. 6,1 кв.м.; 183-4 кабінет - пл. 8,8 кв.м.; 183-5 кабінет - пл. 26,7 кв.м.; 183-6 кабінет - пл. 12,5 кв.м.; 183-7 кабінет - пл. 24,1 кв.м.; 183-8 кабінет - пл. 13,2 кв.м.; 183-9 кабінет - пл. 20,1 кв.м., що становить 52/1000 частки будівлі гуртожитку, що знаходиться по АДРЕСА_3 , з якої 480/1000 частки, належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕРНОПІЛЬБУД». Загальна площа цілої будівлі гуртожитку по АДРЕСА_3 , становить - 4828,6 кв.м. У власність Дочірнього підприємства «ГОВЕРЛА» переходять 52/1000 частки (будівлі гуртожитку, що знаходиться по АДРЕСА_3 , а саме: нежитлове приміщення № 183 загальною площею 253,1 кв.м., що складається: 183-1 торговий зал - пл. 98,6 кв.м.; 183-2 коридор - пл. 43,0 кв.м.; 183-3 туалет - пл. 6;1 кв.м.; 183-4 кабінет - пл. 8,8 кв.м.; 183-5 кабінет - пл. 26,7 кв.м.; 183-6 кабінет - пл. 12,5 кв.м.; 183-7 кабінет - пл. 24,1 кв.м.; 183-8 кабінет - пл. 13,2 кв.м.; 183-9 кабінет - пл. 20,1 кв.м. з належних Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕРНОПІЛЬБУД» 480/1000 часток будівлі гуртожитку.

18 листопада 2014 року між ТОВ «Тернопільбуд» та ДП «Говерла» в особі директора ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕРНОПІЛЬБУД», продало, а, Дочірнє підприємство «ГОВЕРЛА» купило кабінет № 184, загальною площею 19,2 кв.м., що становить 4/1000 частки будівлі гуртожитку, що знаходиться по АДРЕСА_3 , з якої 396/1000 частки належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕРНОПІЛЬБУД». Загальна площа цілої будівлі гуртожитку по АДРЕСА_3 становить - 4828,6 кв.м. У власність Дочірнього підприємства «ГОВЕРЛА» переходить 4/1000 частки будівлі гуртожитку, що знаходиться по АДРЕСА_3 , а саме кабінет № 184 загальною площею 19,2 кв.м. з належних Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕРНОПІЛЬБУД» 396/1000 частки будівлі гуртожитку.

18 грудня 2014 року між ТОВ «Тернопільбуд» та ДП «Говерла» в особі директора ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕРНОПІЛЬБУД», продало, а, Дочірнє підприємство «ГОВЕРЛА» купило приміщення № 186, загальною площею 71,5 кв.м., а саме: 186-1 приміщення пл. 71,5 кв.м., що становить 15/1000 частки будівлі гуртожитку, що знаходиться по АДРЕСА_3 , з якої 392/1000 частки належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕРНОПІЛЬБУД». Загальна площа цілої будівлі гуртожитку по АДРЕСА_3 становить - 4828,6 кв.м. У власність Дочірнього підприємства «ГОВЕРЛА» переходить 15/1000 частки будівлі гуртожитку, що знаходиться по АДРЕСА_3 , а саме приміщення № 186 загальною площею 71,5 кв.м. з належних Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕРНОПІЛЬБУД» 392/1000 частки будівлі гуртожитку.

18 серпня 2015 року між ТОВ «Тернопільбуд» та ДП «Говерла» в особі директора ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕРНОПІЛЬБУД», продало, а, Дочірнє підприємство «ГОВЕРЛА» купило, коридор XVIII, загальною площею 5,6 кв.м., що становить 1/1000 частку будівлі гуртожитку, що розташована по АДРЕСА_3 , з якої 367/1000 частки належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕРНОПІЛЬБУД». Загальна площа цілої будівлі гуртожитку по АДРЕСА_3 становить - 4828,6 кв.м. У власність Дочірнього підприємства «ГОВЕРЛА» переходить 1/1000 частка будівлі гуртожитку, що розташована по АДРЕСА_3 , а саме коридор XVIII, загальною площею 5,6 кв.м., з належних Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕРНОПІЛЬБУД» 367/1000 частки будівлі гуртожитку (п. 1 Договору). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 42422308 від 18 серпня 2015 року ДП «Говерла» є власником коридору XVIII, загальною площею 5,6 кв.м., що становить 1/1000 частку будівлі гуртожитку, що розташована по АДРЕСА_3 .

01 червня 2016 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_7 (покупець) укладено договір купівлі-продажу 100 % власності у статутному капіталі ТОВ «Курс-21».

08 грудня 2017 року між ТОВ «Тернопільбуд» та ТОВ «Курс-21» в особі директора Каглян Б. Ф. укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого ТОВ «Тернопільбуд» продало (передало у власність за плату), а Товариство з обмеженою відповідальністю «КУРС-21» купило (прийняло у власність за плату), 82/100 частки нежитлового приміщення, офісу, площею 342,7 квадратних метра, що становить 63/1000 частки цілої будівлі, із належної Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕРНОПІЛЬБУД» 87/1000 частки цілої будівлі, загальною площею 417,5 кв.м., що розташоване по АДРЕСА_3 . У власність Товариства з обмеженою відповідальністю «КУРС-21» переходить 82/100 частки нежитлового приміщення, офісу, що становить 63/1000 частки будівлі, що розташоване по АДРЕСА_3 , площею 342,7 кв.м., а саме: 2-1 коридор пл. 82,4 кв.м.; 2-2 кімната пл. 11,3 кв.м.; 2-3 санвузол пл. 1,6 кв.м.; 2-4 кімната пл. 10,8 кв.м.; 2-5 санвузол пл. 1,6 кв.м.; 2-6 кімната пл. 11,2 кв.м.; 2-7 санвузол пл. 1,6 кв.м.; 2-8 кімната пл. 11,2 кв.м.; 2-9 санвузол пл. 1,7 кв.м.; 2-12 кладова пл. 31,3 кв.м.; 2-13 санвузол пл. 1,6 кв.м.; 2-14 кімната пл. 18,9 кв.м.; 2-15 кімната пл. 11,6 кв.м.; 2-16 санвузол пл. 1,7 кв.м.; 2-17 санвузол пл. 1,7 кв.м.; 2-18 кімната пл. 11,7 кв.м.; 2-19 кімната пл. 17,4 кв.м.; 2-20 санвузол пл. 1,4 кв.м.; 2-21 санвузол пл. 4,9 кв.м.; 2-22 сходова пл. 6,3 кв.м.; 2-23 кладова пл. 2,5 кв.м.; 2-24 санвузол пл. 1,6 кв.м.; 2-25 кімната пл. 10,9 кв.м.; 2-26 санвузол пл. 1,6 кв.м.; 2-27 кімната пл. 10,8 кв.м.; 2-28 санвузол пл.8,8 кв.м.; 2-29 санвузол пл. 1,4-2 кв.м.; 2-30 кімната пл. 10,9 кв.м.; 2-31 санвузол пл. 1,6 кв.м.; 2-32 кімната пл. 10,9 кв.м.; 2-33 санвузол пл. 1,6 кв.м.; 2-34 кімната пл. 11,1 кв.м.; 2-35 санвузол пл. 1,6 кв.м.; 2-36 санвузол пл. 1,6 кв.м.; 2-37 кімната пл. 11,0 кв.м.; 2-38 кімната пл. 11,3 кв.м.; 2-39 санвузол пл. 1,6 кв.м.

10 травня 2018 року між ТОВ «Тернопільбуд» та ТОВ «Курс-21» в особі директора Каглян Б. Ф. укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕРНОПІЛЬБУД», продало (передало у власність за плату), а, Товариство з обмеженою відповідальністю «КУРС-21» купило (прийняло у власність за плату), нежитлове приміщення №3, що розташоване по АДРЕСА_3 , загальною площею 210,2 квадратних метра, що становить 44/1000 частки цілої будівлі. У власність Товариства з обмеженою відповідальністю «КУРС-21» переходить нежитлове; приміщення № 3, що розташоване по АДРЕСА_3 , загальною; площею 210,2 кв.м., а саме: 1 коридор пл. 9,0 кв.м.; 2 кладова пл. 7,7 кв.м; 3 кладова пл. 6,2 кв.м.; 4 майстерня пл. 73,5 кв.м.; 5 склад пл. 99,1 кв.м.; 6 коридор пл. 2,3 кв.м.; 7 туалет пл. 1,5 кв.м.; 8 побутове приміщення пл. 10,9 кв.м.

Згідно інформаційної довідки № 230933810 від 04 листопада 2020 року та № 247206368 від 05 березня 2021 року, приміщення загальною площею 170,7 кв.м., яке становить 36/1000 частин будівлі гуртожитку, що за адресою АДРЕСА_2 на праві приватної власності належить ТОВ «Говерла-2015»; будівля гуртожитку за адресою АДРЕСА_3 на праві спільної часткової приватної власності належить: 1/1000 частка (коридор XVIII, загальною площею 5,6 кв.м.) - ТОВ «Говерла-2015», 15/1000 частки (приміщення № 186, загальною площею 71,5 кв.м.) - ТОВ «Говерла-2015»; 4/1000 частки (кабінет № 184) - ТОВ «Говерла-2015»; 52/1000 (нежитлове приміщення № 183) - ТОВ «Говерла-2015».

Згідно інформаційної довідки № 230934297 від 04 листопада 2020 року та № 247206523 від 05 березня 2021 року, нежитлова приміщення загальною площею 417,5 кв.м., яке становить 87/1000 частин будівлі гуртожитку, що за адресою АДРЕСА_3 на праві спільної часткової приватної власності належить: 82/1000 - ТОВ «Говерла-2019»; приміщення загальною площею 210,2 кв.м., за адресою АДРЕСА_4 , що становить 44/1000 частин будівлі гуртожитку належить ТОВ «Говерла-2019».

Із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, засновником ТОВ «Говерла-2015» та ТОВ «Говерла-2019» є ОСОБА_7

13 червня 2020 року до актового запису № 29 від 22 жовтня 1997 року про народження ОСОБА_2 внесено зміни про батька: ОСОБА_59 змінено на ОСОБА_7 . Відповідно, змінено прізвище та по батькові ОСОБА_2 на ОСОБА_2 .

Із акту перевірки паспортного режиму на АДРЕСА_1 від 29 жовтня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 , яка зареєстрована за вказаною адресою та ОСОБА_7 , її цивільний чоловік, який зареєстрований за вказаною адресою, проживали разом до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Із сертифікату застрахованої особи № 1181926 від 20 червня 2018 року до Генерального договору № МВ 02/16 від 29 червня 2016 року комплексного страхування подорожуючих за межі країни постійного проживання, свідоцтва про страхування № 1181926/2 від 20 червня 2018 року, сертифікату застрахованої особи № 431985 від 19 травня 2016 року до Генерального договору № МВ 01/14 від 25 листопада 2014 року комплексного страхування подорожуючих за межі країни постійного проживання, авіаквитків SkyUp Airlines на 21 червня 2018 року, ваучера № 1181926 від 20 червня 2018 року, свідоцтва про страхування № 216727 від 14 липня 2014 року слідує, що ОСОБА_7 та ОСОБА_1 подорожували разом.

Також, в судовому засіданні були оглянуті фотографії з зображенням ОСОБА_7 та ОСОБА_1 під час їх відпочинку, на святкуванні днів народжень, весіль, сімейних свят тощо, однак на них відсутні число, місяць і рік, а тому суд їх оцінює в сукупності з іншими доказими (а. с. 32-40, Т. 1), як інформацію з месенджера «Viber», яка містить відомості про дзвінки за жовтень 2019, вересень-жовтень 2020 року (а. с. 21-23, Т. 1).

Документ, який міститься на а. с. 20 в Т. 1 є на іноземній мові, його переклад не здійснено та належним чином не посвідчено.

Суд зазначає, що згідно ст. 95 ЦПК України, іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У свою чергу, із наданих ВССУ роз`яснень, які викладені у листі «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» від 16 травня 2013 року слідує, що суд приймає документи, складені мовами іноземних держав, за умови супроводження їх нотаріально засвідченим перекладом українською мовою.

Документи, складені за участю органів державної влади та місцевого самоврядування або такі, що від них виходять, може бути використано на території іншої держави лише після відповідного їх посвідчення,якщо інше не передбачено міжнародними договорами.

Документи адміністративних і юридичних органів іноземних держав набувають сили письмових доказів за умови їх легалізації (засвідчення) консульськими посадовими особами або проставлення апостиля. Однак стосовно кожної окремо взятої країни можлива специфіка вказаної діяльності і при цьому слід звертати увагу на зміст міждержавних угод.

Позивачем, як вже встановлювалось, надані до суду документи на іноземній мові, які суд позбавлений визнати належними доказами, оскільки відсутні нотаріально посвідчені переклади на українську мову, для підтвердження обставин, що відносяться до предмету доказування по даній справі.

06 листопада 2020 року на усне звернення ОСОБА_1 приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Боднарчук О. І. надала роз`яснення щодо порядку спадкування майна після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомивши про відсутність заповіту останнього та про те, що спадкування майна після його смерті буде відбуватися за законом.

На запит суду приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Боднарчук О. І. надала відповідь № 21/06-16 від 23 лютого 2022 року про те, що нею 30 вересня 2020 року заведено спадкову справу № 31/2020 після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_7 із заявами про прийняття спадщини звернулись його діти: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , а також ОСОБА_1 без надання документів про підтвердження родинних стосунків.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В силу ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Якщо постій не проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Необхідною умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Дані висновки зазначено Верховним Судом у постанові № 755/18147/18 від 21 жовтня 2021 року.

Отже, встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_7 однією сім`єю без реєстрації шлюбу має для позивача юридичне значення.

Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01 січня 2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Згідно вимог ч. 4 ст. 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин.

Доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, здійснення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності подружніх взаємних прав та обов`язків, інші докази які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 22 червня 2021 року у справі № 554/1251/20, від 22 липня 2021 року у справі № 280/1710/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Вказане узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові № 639/7697/19 від 20 жовтня 2021 року.

Окрім цього, у постанові № 556/225/20 від 16 вересня 2021 року Верховний Суд вказав, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

В судовому засіданні було встановлено, що шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 було розірвано 23 березня 1999 року, про що складено № 666 від 03 листопада 1999 року.

Оскільки за загальним правилом, закріпленим у статті 58 Конституції України, закон не має зворотної дії в часі, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми матеріального права, які діяли на момент їх виникнення.

Шлюб уважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану (стаття 44 КпШС УРСР).

Отож, шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 припинився 03 листопада 1999 року.

Позивачка зазначає, що вона із ОСОБА_7 проживала спільно з 01 вересня 2009 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане також підтверджується актом перевірки паспортного режиму на АДРЕСА_1 від 29 жовтня 2020 року. Також в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 разом із померлим проживали за цією ж адресою, але в іншому приміщенні № 205, яке належить на праві власності ТОВ «Говерла-2015». Вони разом вели спільне господарство, мали спільний побут, спільний бюджет, взаємні права та обов`язки. Померлий ОСОБА_7 разом із позивачкою, як сім`я неодноразово відпочивали, про що свідчать сертифікати застрахованої особи та свідоцтва про страхування за 2014 та 2018 роки.

Із матеріалів справи вбачається, що 13 червня 2020 року були внесені зміни до актового запису про народження сина ОСОБА_1 , а саме зазначено його батьком ОСОБА_7 . Показами свідків також підтверджується той факт, що ОСОБА_7 усиновив сина ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Окрім цього, показами свідків установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 однією сім`єю почали проживати з 2009 року, вони разом їздили відпочивати, відвідували різні святкування, ходили в гості, придбавали меблі та робили ремонт. Планували зареєструвати шлюб. Підлеглі ОСОБА_7 , його друзі та родичі знали ОСОБА_1 як його дружину. Коли ОСОБА_7 захворів, ОСОБА_1 займалася його лікуванням, після його смерті організовувала поховання.

При цьому, суд не бере до уваги критичне ставлення представника відповідачів, адвоката Матуса Т. А. до показів свідків зі сторони позивачки, оскільки факт проживання однією сім`єю може бути підтвердженими саме показами тих осіб, які близько знають чоловіка та жінку, є їх товаришем, сусідом, колегою по роботі тощо. Будь-яких даних про неправдивість свідчень матеріали справи не містять, а відповідні покази надані під присягою свідка із попередженням про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 Сімейного Кодексу України.

Даючи оцінку вищезазначеним доказам у їх сукупності, суд дійшов до висновку про те, що в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_1 з 2009 року проживали однією сім`єю в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також у приміщенні № 205 за цією ж адресою до дня смерті ОСОБА_7 , вели спільне господарство, мали спільний побут, разом відпочивали, дбали один про одного. Отже, на думку суду, в стосунках ОСОБА_7 та ОСОБА_1 наявні ознаки шлюбних відносин. Суд не робить прив`язки до конкретної дати початку таких стосунків, адже зі змісту показів свідків та наданих суду доказів не вбачається конкретної дати з якої померлий та позивачка почали жити разом.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 у частині визнання права власності, судом встановлено наступне.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті.

Після смерті ОСОБА_7 його права та обов`язки щодо належного йому майна припинилися та стали спадщиною, яка може бути успадкована шляхом подання спадкоємцями відповідних заяв нотаріусу.

Право на частку в статутному капіталі є майновим та відповідно до ст. 190 ЦК України є різновидом майна. Тобто частка в статутному капіталі товариства може бути об`єктом права власності.

Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщини, визначений у статті 1219 ЦК України, відповідно до частини першої якої не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами. За змістом статей 1219 ЦК України та частини першої статті 23 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», якими передбачено спадкування саме частки учасника господарського товариства, у разі смерті (ліквідації) учасника товариства спадкоємцем (правонаступником) спадкується не право на участь, а право на частку в статутному (складеному) капіталі.

Таким чином, внаслідок спадкування особа набуває саме право власності на майно - частку в статутному капіталі.

При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане й раніше закінчення 6 місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, які заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає.

Свідоцтво про право держави на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через 6 місяців з дня відкриття спадщини.

Позивачка звернулася до нотаріуса, а в подальшому і до суду до закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 .

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.23 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду по захист своїх спадкових прав за правилами позовного провадження.

Таким чином, зверненню до суду з указаним позовом мало передувати вирішення питання про видачу ОСОБА_1 нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.

Відомостей про вчинення таких дій позивачем суду не надано, відповідно, матеріали справи їх не містять.

Установивши, що позивачка не надала суду доказів того, що вона в установленому законом порядку подала нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину та що нотаріус відмовив їй у видачі указаного свідоцтва, суд відмовляє у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 в частині її вимог до відповідачів, що стосуються визнання права на половину частки у статутному капіталі ТОВ «Говерла-2015» та ТОВ «Говерла-2019», а також визнання права позивачки на половину майнових прав на кошти спільної сумісної власності, які надані померлим ОСОБА_7 як позику цим товариствам.

Такий висновок суду узгоджується із змістом постанов Верховного Суду у справі № -390/2006 від 16 січня 2019 року, № 339/369/18 від20 травня 2021 року.

Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Отже, основною засадою правового регулювання спадкування за законом є принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга спадкоємців - це певне (визначене законом) коло осіб з урахуванням ступеня їх спорідненості із спадкодавцем, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296 ЦК України).

Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Таким чином, відповідно до статті 392 ЦК України з вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець вправі звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

Порядок оформлення права на спадщину встановлений главою 89 ЦК України, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами та являє собою визначену законодавством сукупність функцій, притаманну юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів.

Враховуючи той факт, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством, то за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відтак, суд роз`яснює, що позивачка має право звернутися до нотаріуса і оформити спадщину відповідно до закону. У випадку відмови нотаріуса у видачі їй свідоцтва на спадщину, вона може звернутися до суду за захистом свого права.

Відтак, у даній частині позовні вимоги ОСОБА_1 є передчасними.

У постанові Верховного Суду у від 01 вересня 2021 року у справі № 185/9807/19 зазначено: «суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта…».

З огляду на вказані норми права та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 частково; встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 з 2009 року до ІНФОРМАЦІЯ_1. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Відтак, із відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 слід стягнути по 302,66 грн судового збору; з відповідача ОСОБА_2 - 151,33 грн судового збору.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 83, 206, 258-268, 273, 352-355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 з 2009 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 302,66 грн судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 302,66 грн судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 151,33 грн судового збору.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування судового збору 151,33 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Позивач: ОСОБА_1 ,РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач 1: ОСОБА_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ;

Відповідач 2: ОСОБА_4 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ;

Відповідач 3: ОСОБА_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Боднарчук Оксана Ігорівна, адреса місця роботи: вул. Мазепи, 10/206, м. Тернопіль, 46009.

Повний текст рішення суду складено 03 червня 2022 року.

Суддя Тернопільського міськрайонного суду

Тернопільської області О. Герчаківська