"03" лютого 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого: судді Гончарука В.П.,
за участі секретаря: Гриценко О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -
Позивач Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Просить суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед Акціонерного товариства «Альфа-Банк», за кредитним договором № 37/26/07-СС від 27.09.2007 року, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 64 647,54 дол. США.; Суми заборгованості по нарахованих % у розмірі 102 561,07 дол. США.; Пеня у розмірі 597 910,76 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру, загальною площею 46,20 кв.м, житловою площею 29.80кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах за ціною, яку буде визначено при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна визначеної на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом в сумі 892 100,00 грн., згідно звіту про незалежну оцінку майна, виконаного Товариством з обмеженою відповідальністю «Незалежна експертна компанія» від 01.06.2021 року.
Крім того, позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» суму сплаченого судового збору у розмірі 13 381,50 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 грудня 2019 року між Акціонерним Товариством «Альфа-Банк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до якого права вимоги за вказаним Кредитним договором № 37/26/07-СС від 27.09.2007 року. що було укладено між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 були відступлені на АТ «Альфа-Банк».
27.09.2007 року року ВАТ «Кредитпромбанк», надалі за текст «Кредитор» та громадянин України ОСОБА_1 , надалі за тексті «Позичальник» уклали договір кредиту № 37/26/07-СС. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за Кредитним договором № 37/26/07-СС від 27.09.2007 року між Кредитором та Іпотекодавцями, яким є - ОСОБА_1 , укладено Іпотечний договір № 27/26/126/07-СС від 27.09.2007 року, відповідно до якого останній передав Кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 46,20 кв.м, житловою площею 29.80кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .
Відповідно до Кредитного Договору, Відповідач зобов`язується в порядку т умовах, що визначені Договором повертати Кредит, виплачувати проценти за користування Кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на уме що передбачені Договором. Позивач свої зобов`язання за Договором виконав, надавши позичальнику кредит. В свою чергу, у порушення умов Договору, позичальник ОСОБА_1 , зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 01.06.2021 року утворилась заборгованість за вище вказаним кредитним договором.
Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 16.07.2021 року провадження у зазначеній справі було відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03 листопада 2021 року, закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До початку розгляду справи подав заяву про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав викладених у ньому.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Поважність причин неявки в судове засідання не надав. Разом з тим стороною відповідача за весь період часу розгляду справи не використано право на подання відзиву на позовну заяву із запереченнями на доводи викладених в позовній заяві та не надано письмових пояснень та доказів, що спростовують наявності заборгованості за кредитним договором.
Стаття 233 ЦПК України передбачає наслідки неявки в судове засідання.
Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).
Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.
Рішенням Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка заявника. Так, суд покладає на заявника лише обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання. Одним із таких прикладів, коли поведінка заявників стала однією з причин затягування розгляду справи, є рішення Європейського суду з прав людини «Чікоста і Віола проти Італії».

Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положення цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Згідно із ч.1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В судовому засіданні встановлено, що 09 грудня 2019 року між Акціонерним Товариством «Альфа-Банк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до якого права вимоги за вказаним Кредитним договором № 37/26/07-СС від 27.09.2007 року. що було укладено між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 були відступлені на АТ «Альфа-Банк».

27.09.2007 року року ВАТ «Кредитпромбанк», надалі за текст «Кредитор» та громадянин України ОСОБА_1 , надалі за тексті «Позичальник» уклали договір кредиту № 37/26/07-СС.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за Кредитним договором № 37/26/07-СС від 27.09.2007 року між Кредитором та Іпотекодавцями, яким є - ОСОБА_1 , укладено Іпотечний договір № 27/26/126/07-СС від 27.09.2007 року, відповідно до якого останній передав Кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 46,20 кв.м, житловою площею 29.80кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

Внаслідок порушення умов договору в частині порядку та строків повернення позичених коштів у відповідача утворилась заборгованість, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 64 647,54 дол. США.; Суми заборгованості по нарахованих % у розмірі 102 561,07 дол. США.; Пеня у розмірі 597 910,76 грн., що підтверджується довідкою-розрахунком заборгованості від 01.06.2021 року за кредитним договором № 37/26/07-СС від 27.09.2007 року.

Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, за порушення зобов`язання наступають правові наслідки, передбачені ст. ст. 624, 625 ЦК України, тобто при порушенні зобов`язань боржник повинен сплатити кредитору борг, та неустойку у вигляді пені та штрафу, що передбачена умовами договору.

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов`язання за договором та надав позичальнику кредитні кошти, однак, позичальник належним чином взяті на себе зобов`язання не виконала, та доказів зворотному матеріали справи не містять.

Позивач вказує, що за відповідачем наявна не погашена заборгованість за кредитним договором № 37/26/07-СС від 27.09.2007 року, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 64 647,54 дол. США.; Суми заборгованості по нарахованих % у розмірі 102 561,07 дол. США.; Пеня у розмірі 597 910,76 грн.

Стороною відповідача доказів на підтвердження належного виконання сплати заборгованості банку, - суду надано не було.

Вирішуючи спір суд приймає до уваги те, що відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частинами першою, п`ятою, дев`ятою статті 38 Закону України «Про іпотеку» визначено, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, то іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов`язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону.

З врахуванням наведеного АТ «Альфа-Банк» вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку» , якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

У спірному випадку іпотекодержатель на власний розсуд обрав судовий спосіб свого захисту звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки, у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», що відповідає вимогам закону.

Приймаючи до уваги те, що звернення стягнення має відбуватись у межах процедури виконавчого провадження, то, відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження», сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, а тому незазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Зазначене вище узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеним у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц (провадження № 14-11 цс 18).

Окремо слід зазначити про те, що сторона відповідача, будучи достеменно обізнаною про наявність даного спору в провадженні суду, доказів на підтвердження належної сплати боргу перед банком суду не надала, як і не було надано суду доказів на спростування обгрунтування позовних вимог.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи знайшли своє об`єктивне підтвердження обгрунтування позову та встановлено факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача, а відтак останні підлягають задоволенню.

Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В порядку ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 13 381,50 грн.

Керуючись ст. 58 Конституції України, ст. ст. 263, 509, 525, 526, 546, 572, 575, 589, 611,612, 625, 530, 553-554, 559, 1048, 1054-1055 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», та керуючись ст. ст. 7-13, 76-81, 139, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед Акціонерного товариства «Альфа-Банк», за кредитним договором № 37/26/07-СС від 27.09.2007 року, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 64 647,54 дол. США.; Суми заборгованості по нарахованих % у розмірі 102 561,07 дол. США.; Пеня у розмірі 597 910,76 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру, загальною площею 46,20 кв.м, житловою площею 29.80кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах за ціною, яку буде визначено при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна визначеної на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом в сумі 892 100,00 грн., згідно звіту про незалежну оцінку майна, виконаного Товариством з обмеженою відповідальністю «Незалежна експертна компанія» від 01.06.2021 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» суму сплаченого судового збору у розмірі 13 381,50 грн.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 03 лютого 2022 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач:

Акціонерне товариство «Альфа-Банк», (, адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100);

Відповідач:

ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 );

Суддя: