Ухвала

Іменем України

08 червня 2022 року

м. Київ

справа № 127/15821/21

провадження № 61-4963ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 03 травня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Гатненської сільської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила: позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнути з ОСОБА_2 аліменти на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що з грудня 2018 року розпочалися її стосунки з відповідачем, у шлюбі вони не перебували. З 19 серпня 2019 року по 23 червня 2020 року вони проживали у квартирі її матері. ІНФОРМАЦІЯ_2 в них народився син ОСОБА_3 . Причиною їх окремого проживання з 23 червня 2020 року стала відсутність у ОСОБА_2 необхідних доходів та його небажання працювати. Крім цього, відповідач не дбав про їх сина та вчиняв дії, які суперечать інтересам дитини. Вона зареєстрована в будинку її бабусі ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 і проживає за цією адресою разом з дитиною. Місце проживання дитини є не зареєстрованим, оскільки батько дитини відмовився вчиняти заходи щодо реєстрації її місця проживання. Відповідач не бере участі у вихованні дитини. Реальні витрати на утримання дитини становлять близько 235 546 грн, не враховуючи інших необхідних видатків. Підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав є ухилення ним від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, а також та обставина, що він є хронічним алкоголіком і наркоманом. Також відповідач намагається долучити її до своїх фінансових зобов`язань, вказуючи її номер телефону при отриманні кредитів.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 03 травня 2022 року, позов задоволено частково. Постановлено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) батька щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня звернення до суду, тобто з 17 червня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття (з врахуванням суми аліментів, сплачених за вказаний період). В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що у справі відсутні докази свідомого нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками. На підтвердження ухилення батька дитини від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини позивач надала значну кількість письмових доказів щодо витрат на харчування, лікування, одяг, гігієну, розвиток та інших витрат на утримання дитини. Разом з тим поняття «виховання» та «утримання» не є тотожними, а підставою для позбавлення батьківських прав є ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини, що включає не лише її утримання. З долученого до матеріалів справи листування між сторонами (до серпня 2021 року включно) вбачається, що батько постійно спілкувався з матір`ю дитини та самою дитиною, цікавився станом здоров`я та розвитком дитини, висловлював бажання бачити її та бачився з нею, а також висловлював свої почуття щодо дитини та її матері (позивача). Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Крім цього, позивачем не надано достатніх доказів того, що ОСОБА_2 є хронічним наркоманом та/або алкоголіком. Тому позовна вимога про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно дитини ОСОБА_3 задоволенню не підлягає. Враховуючи, що матеріали справи містять значну кількість доказів щодо витрат на утримання дитини, а позивач не заявляла розмір аліментів, які необхідно стягувати з відповідача, місцевий суд дійшов висновку про стягнення з відповідача аліментів у розмірі, передбаченому частиною п`ятою статті 183 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

03 червня 2022 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 03 травня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно дитини ОСОБА_3 і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити вказану вимогу.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували частину четверту статті 164 СК України, оскільки ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 19 січня 2021 року у справі № 753/714/21 встановлено, що: ОСОБА_2 було звільнено від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 309 Кримінального кодексу України (далі - КК України) на підставі частини четвертої статті 309 КК України, а кримінальне провадження стосовно нього закрито; в підготовчому судовому засіданні надано оригінал довідки, з якої вбачається, що з 26 грудня 2020 року до 09 січня 2021 року ОСОБА_2 проходив добровільне медичне амбулаторне лікування та відновлення від наркотичної залежності в медичному центрі. Наркозалежність є хронічною хворобою, тому вказана ухвала Дарницького районного суду міста Києва є достатнім доказом того, що відповідач є хронічним наркоманом. При цьому суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 760/12675/15-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/16933/16-ц, про те, що загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо. Апеляційний суд не надав належної правової оцінки вказаним доказам та безпідставно відмовив за недоведеністю позовних вимог, рішення суду першої інстанції по суті заявлених вимог не переглянув.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Києві народився ОСОБА_3 . Батьками дитини є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Сторони не перебували в шлюбі.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Обґрунтовуючи необхідність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно дитини ОСОБА_3 , ОСОБА_1 послалася на пункти 2, 4 частини першої статті 164 СК України, згідно з якими мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; є хронічними алкоголіками або наркоманами.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що заявник не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо вирішення її вимоги про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно дитини ОСОБА_3 на підставі пункту 4 частини першої статті 164 СК України. При цьому помилковість висновків судів, з урахуванням доводів, наведених в обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, полягає в застосуванні судами норм процесуального права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду, внаслідок чого судами було надано неправильну оцінку належному і допустимому доказу хронічної наркоманії відповідача - ухвалі Дарницького районного суду міста Києва від 19 січня 2021 року у справі № 753/714/21.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 19 січня 2021 року у справі № 753/714/21 ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 309 КК України на підставі частини четвертої статті 309 КК України, а кримінальне провадження стосовно нього закрито. В мотивувальній частині вказаного судового рішення зазначено: у підготовчому судовому засіданні надано оригінал довідки, з якої вбачається, що ОСОБА_2 з 26 грудня 2020 року до 09 січня 2021 року за самозверненням проходив добровільне медичне амбулаторне лікування від наркотичної залежності у медичному центрі.

Суди попередніх інстанцій дали оцінку вказаному доказу, зазначивши, що в згаданій ухвалі не вказано про хронічність захворювання на час вчинення ОСОБА_2 кримінального проступку, а зазначено лише, що він хворів на наркоманію та потребував лікування від неї на час вчинення кримінального проступку, що мало місце у 2020 році. ОСОБА_1 пред`явила позов у червні 2021 року, тому немає підстав стверджувати про хронічність захворювання відповідача станом на момент звернення до суду з цим позовом. Хронічність захворювання можливо встановити, провівши відповідну наркологічну експертизу, однак ОСОБА_1 не заявляла клопотання про призначення у справі судово-наркологічної експертизи. Крім цього, суди послалися на частину третю статті 12 Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними», згідно з якою діагноз «наркоманія» встановлюється лікарсько-консультаційною комісією. З огляду на наведене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про недоведеність позивачем того, що ОСОБА_2 є хронічним наркоманом та особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину.

Враховуючи зазначене, доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків щодо застосування норм процесуального права, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 760/12675/15-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/16933/16-ц, є неспроможними, оскільки відсутні підстави вважати, що суди попередніх інстанцій не встановили обставин, що мають значення для справи, не надали їм юридичної оцінки, чи не оцінили всіх зібраних у справі доказів.

Аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з оцінкою судів попередніх інстанцій ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 19 січня 2021 року у справі № 753/714/21, наданої як доказ хронічної наркоманії відповідача. Однак в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі переоцінювати докази.

Згідно з частиною другою статті 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Встановивши, що у справі відсутні докази свідомого нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, а також не доведено, що він є хронічним наркоманом та/або алкоголіком, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно дитини ОСОБА_3 .

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року у справі № 555/1896/19 зазначено: Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Судами встановлено, що з долученого до матеріалів справи листування між сторонами (до серпня 2021 року включно) вбачається, що батько постійно спілкувався з матір`ю дитини та самою дитиною, цікавився станом здоров`я та розвитком дитини, висловлював бажання бачити дитину та бачився з нею, а також висловлював свої почуття щодо дитини та її матері (позивача). Однак в подальшому (після звернення до суду з цим позовом) мати дитини (позивач) припинила контакти з батьком (відповідачем). Крім цього, батьком сплачуються аліменти на дитину в розмірі близько 2 000 грн щомісячно.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголосив на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Подібні правові висновки викладені в низці постанов Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду, зокрема від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18.

З урахуванням встановлених судами попередніх інстанцій обставин, викладені в оскаржуваних судових рішеннях висновки щодо відмови в задоволенні позовної вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду.

Судові рішення судів попередніх інстанцій не оскаржувалися в частині вирішення позовної вимоги про стягнення аліментів на дитину в апеляційному порядку. Касаційна скарга ОСОБА_1 також не містить доводів про незаконність рішення місцевого суду у вказаній частині.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 03 травня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Гатненської сільської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко