КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 367/7675/20 Головуючий у 1-й інст. - Оладько С.І.
Апеляційне провадження 22-ц/824/6221/2022 Доповідач - Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 25 листопада 2020 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2020 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 звернулась до Ірпінського міського суду Київської областіз позовом до ОСОБА_4 про повернення безпідставно набутих коштів, в якому просила стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , грошові кошти у розмірі 509 639 грн 45 коп., з яких 474 792 грн - сума основного боргу, 34 847 грн 45 коп - проценти за користування чужими грошовими коштами та стягнути судові витрати.

Посилається на те, що 07.06.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СТАНДАРТ БІЛДІНГ» та ОСОБА_4 було укладено договір про участь у спільній діяльності у будівництві багатоповерхових житлових будинків АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 здійснював продаж квартир у даному будинку, як один із основних учасників договору про спільну діяльність.

Крім того, посилається на те, що за попередньою усною домовленістю між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з метою подальшого придбання квартири в зазначеному будинку, позивач 28 грудня 2019 року перерахувала на картковий рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 474 792 грн.

Посилається на те, що за умовами усної домовленості позивач перераховує грошові кошти на рахунок відповідача, а відповідач після введення будинку в експлуатацію та оформлення за собою права власності на квартири в цьому будинку, підписує відповідний договір купівлі - продажу квартири з позивачем.

Багатоквартирний будинок за адресою АДРЕСА_1 було введено в експлуатацію ще 03 вересня 2019 року, проте станом на сьогоднішній час відповідач ухиляється від підписання договору та передачі нерухомості, не відповідає на телефонні дзвінки позивача та не бажає повертати грошові кошти.

Крім того, представник позивача подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_4 , а саме: на квартиру АДРЕСА_2 .

Посилалась на те, що відповідач відмовляється добровільно повернути грошові кошти, ухиляється від підписання договорів купівлі - продажу квартири, а тому забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача забезпечить фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Крім того, посилається на те, що існує ймовірність відчуження відповідачем свого нерухомого майна, з метою ухилення від виконання судового рішення, а на рахунках відповідача коштів виявлено не буде, та з урахуванням того, що відповідач офіційно ніде не працює, існує реальна ймовірність утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 25 листопада 2020 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову - задоволено.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_4 .

Не погоджуючись з ухвалою суду, 04 лютого 2022 року представник особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 25 листопада 2020 року та постановити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовити.

Посилається на те, що суд першої інстанції наклав арешт на майно, яке належить ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

Крім того, посилається на те, що ОСОБА_1 не є відповідачем у справі, а тому накладення арешту є неправомірним та порушує вимоги чинного законодавства.

Посилається на те, що відповідно до постанови Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20 зазначено, що при задоволенні заяви позивача про накладення арешту на нерухоме майно та заборони їх відчуження, суд не звернув уваги, що позов забезпечується накладенням арешту на майно, що належить відповідачеві, тому є помилковим накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі.

Позивачемподано відзив на апеляційну скаргу представника особи, яка не брала участі у справіОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Посилається на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, а ухвала суду є законною та обґрунтованою, у задоволенні апеляційної скарги просив відмовити, а ухвалу суду - залишити без змін.

Крім того, посилається на те, що згідно відомостей які у довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо права власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстроване за ОСОБА_4 , який є відповідачем у справі.

Вказана інформація підтверджується і копією інформаційної довідки від 27 січня 2021 року, яка долучена представником скаржника до апеляційної скарги.

Учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 звернулась до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до ОСОБА_4 про повернення безпідставно набутих коштів, в якому просила стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , грошові кошти у розмірі 509 639 грн 45 коп., з яких 474 792 грн - сума основного боргу, 34 847 грн 45 коп - проценти за користування чужими грошовими коштам та стягнути судові витрати.

Посилається на те, що 07.06.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СТАНДАРТ БІЛДІНГ» та ОСОБА_4 було укладено договір про участь у спільній діяльності у будівництві багатоповерхових житлових будинків АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 здійснював продаж квартир у даному будинку, як один із основних учасників договору про спільну діяльність.

Крім того, посилається на те, що за попередньою усною домовленістю між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з метою подальшого придбання квартири в зазначеному будинку, позивач 28 грудня 2019 року перерахувала на картковий рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 474 792 грн.

Посилається на те, що за умовами усної домовленості позивач перераховує грошові кошти на рахунок відповідача, а відповідач після введення будинку в експлуатацію та оформлення за собою права власності на квартири в цьому будинку, підписує відповідний договір купівлі - продажу квартири з позивачем.

Багатоквартирний будинок за адресою АДРЕСА_1 було введено в експлуатацію ще 03 вересня 2019 року, проте станом на сьогоднішній час відповідач ухиляється від підписання договору та передачі нерухомості, не відповідає на телефонні дзвінки позивача та не бажає повертати грошові кошти.

Крім того, представник позивача подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_4 , а саме: на квартиру АДРЕСА_2 .

Посилалась на те, що відповідач відмовляється добровільно повернути грошові кошти, ухиляється від підписання договорів купівлі - продажу квартири, а тому забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача забезпечить фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Крім того, посилається на те, що існує ймовірність відчуження відповідачем свого нерухомого майна, з метою ухилення від виконання судового рішення, а на рахунках відповідача коштів виявлено не буде, та з урахуванням того, що відповідач офіційно ніде не працює, існує реальна ймовірність утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Забезпечення позову - це заходи цивільного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим, та повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі їх задоволення, не порушуючи при цьому збалансованості інтересів інших осіб.

На підставі ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Згідно ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується:

накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави;

забороною вчиняти певні дії;

встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин;

забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку сторін з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що не застосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Таким чином, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду і заходи повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Посилання представника скаржника на те, що ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 30 листопада 2021 року про забезпечення позову суд порушив права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_1 , як власника майна, колегія суддів не приймає до уваги.

У пункті 8 частини другої статті 129 Конституції України визначено, що основною засадою судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 117рп/2007 у справі щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. "Право на суд", одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Згідно ст. 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Отже, первинним для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 - особи, яка не брала участі у цій справі, є з`ясування апеляційним судом тієї обставини, чи суд оскаржуваною ухвалою вирішив питання про її права, інтереси, та (або) обов`язки, чи встановлює, змінює, обмежує, або припиняє права або обов`язки заявника.

Обґрунтовуючи своє право на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції, ОСОБА_1 вказала, що ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 30 листопада 2021 року про забезпечення позову суд наклав арешт на майно, яке належить ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

Аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків". У пункті 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Тобто, у разі подання апеляційної скарги особа, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між заявником і сторонами спору не може братися до уваги.

Будь - яких обставин щодо цивільних прав і обов`язків ОСОБА_1 суд у даній справі не вирішував, і в оскаржуваній ухвалі суду відсутні будь-які посилання про права і обов`язки ОСОБА_1 .

Апеляційним судом встановлено, що арешт накладено на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.83).

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що оспорювана ухвала не є остаточним рішенням у справі за яким вирішено будь - які права чи обов`язки ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду першої інстанцій щодо встановлених обставин справи.

Апеляційна скарга не містить доказів, що вирішення судом питання про забезпечення позову зачіпає право, інтерес, обов`язок ОСОБА_1 , і що такий зв`язок є очевидним та безумовним, а не ймовірним, а тому відкрите апеляційне провадження підлягає закриттю.

Інших доводів в чому полягає незаконність постановленої ухвали суду апеляційна скарга не містить.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуваною ухвалою суду питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1. не вирішувались, а тому в порядку ч. 3 ст. 362 ЦПК України, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 362, 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 25 листопада 2020 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів- закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 15 червня 2022 року.

Головуючий

Судді