Провадження № 22-ц/801/733/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 рокуСправа № 127/14787/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Панасюка О. С., Якименко М. М.,

за участю секретаря Ліннік Я.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області про зміну дати звільнення,

за апеляційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 19 січня 2022 року в м. Вінниця суддею цього суду Медяною Ю. В., зі складанням його повного тексту 01 лютого 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду соціального страхування України, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області про зміну дати звільнення, мотивуючи його тим, що наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України №02-119-к від 16 грудня 2019 року його було призначено виконуючим обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області з 17 грудня 2019 року.

Наказом №02-44-к від 07 березня 2021 ОСОБА_1 було звільнено з роботи виконуючого обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області у зв`язку з закінченням строку з 09 березня 2021 року, про що зроблено відповідний запис у трудову книжку.

Позивач зазначає, що з 03 березня 2021 року по 30 квітня 2021 року перебував на лікарняному та у довідці про тимчасову непрацездатність №2773 зазначено, що стати до роботи 01 травня 2021 року.

Позивач вказує, що з наказом про звільнення №72-к/тр від 05 березня 2021 року він ознайомився в перший робочий день після виходу з лікарняного - 05 травня 2021 року, та цього ж дня отримав трудову книжку.

На думку позивача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області при його звільненні допустило порушення в частині дати звільнення, оскільки він перебував на час звільнення на лікарняному.

Пославшись на викладене, позивач просив суд змінити дату його звільнення з посади виконуючого обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області відповідно до пункту 2 частини першої статті 26 КЗпП України з 09 березня 2021 року на 05 травня 2021 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 січня 2022 року позов задоволено. Змінено дату звільнення ОСОБА_1 виконуючого обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області відповідно до пункту 2 частини першої статті 26 КЗпП України з 09 березня 2021 року на 05 травня 2021 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з ухваленим рішенням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому представник позивача - ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін як законне та обґрунтоване.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України № 02-119-к від 16 грудня 2019 року ОСОБА_1 призначено за строковим трудовим договором виконуючим обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області з 17 грудня 2019 року на період до дати призначення керівника управління. Вказане підтверджується копією цього наказу та трудової книжки НОМЕР_1 (а. с. 6, 9-12).

Наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України № 02-44-к від 04 березня 2021 року ОСОБА_1 звільнено з роботи виконуючого обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області 09 березня 2021 року у зв`язку із закінченням строку (а. с. 9-12, 60).

З 10 березня 2021 року наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України № 02-43-к від 04 березня 2021 року ОСОБА_3 призначено начальником управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області за строковим трудовим договором до 09 березня 2022 року (а. с. 61).

Наказом управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Вінницькій області №72-к/тр від 05 березня 2021 року наказано провести з ОСОБА_1 повний розрахунок, а також видати ОСОБА_1 належно оформлену трудову книжку із розписом про отримання в книзі обліку трудових книжок і вкладишів до них (а. с. 8).

З 03 березня 2021 року по 30 квітня 2021 року ОСОБА_1 хворів, у зв`язку з чим був звільнений від роботи, що підтверджується копіями листа непрацездатності серії АЛА №168880 та довідок про тимчасову непрацездатність № 0368, № 2223, № 2773. У графі: «стати до роботи» довідки про тимчасову непрацездатність № 2773 зазначено дату 01 травня 2021 року (а. с. 13-15).

Відповідно до частин першої, шостої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений в абзаці сьомому статті 5-1 КЗпП України правовий захист від незаконного звільнення.

Нормами частини першої статті 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється за погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівника з відпустки по вагітності, пологах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення його строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.

Чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового договору.

Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна зі сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.

Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено строковий трудовий договір. Умови договору, під час його дії, сторонами не оскаржувались, що свідчить про погодження позивача з умовами цього договору, зокрема щодо його строковості.

Крім того встановлено, що ОСОБА_1 був звільнений під час тимчасової непрацездатності.

Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 статті 40 КЗпП України, тобто через нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні), а також у період перебування працівника у відпустці.

Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019 у справі № 3-425/2018 (6960/18) за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України.

Рішення Конституційного Суду України мотивовано тим, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці.

Положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України.

Враховуючи, що позивача звільнено 09 березня 2021 року, тобто у період тимчасової непрацездатності, вказане свідчить про порушення ч. 3 статті 40 КЗпП України.

Вказане порушення прав позивача, а саме його звільнення у період тимчасової непрацездатності, може бути усунуто шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 22 грудня 2020 року у справі № 127/33517/18 та у постанові від 08 вересня 2021 року у справі 265/5327/20.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи ж апеляційної скарги зводяться до незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції та до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що позивачем у позові та судом у резолютивній частині помилково зазначено «відповідно до пункту 2 частини першої статті 26 КЗпП України», хоча зазначена стаття не регулює спірні правовідносини у цій справі. Вказана описка не впливає на правильність вирішення спору судом першої інстанції та може бути виправлена в порядку, передбаченому статтею 269 ЦПК України.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. , 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : О. С. Панасюк

М. М. Якименко