Постанова

Іменем України

18 травня 2022 року

м. Київ

справа №755/18665/19

провадження № 61-11347св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2021 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Савченка С. І., Кашперської Т. Ц.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» (далі - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва»), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

На обґрунтування позову посилалася на таке. На підставі ордеру від 29 квітня 1963 року № 90364 її матері надано жиле приміщення у квартирі АДРЕСА_1 .

Мати позивачки ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням виконкому Дніпровської районної Ради народних депутатів м. Києва від 09 березня 1992 року № 183 дозволено змінити договір найму двокімнатної кватири АДРЕСА_1 та укладено його з батьком позивачки ОСОБА_6 у складі сім`ї: дочка ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), син ОСОБА_2

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На цей час у квартирі зареєстровані позивачка, її чоловік ОСОБА_9 , дочка ОСОБА_4 та брат ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживає, витрат на її утримання не несе. За утримання будинку і прибудинкової території, опалення квартири та інші комунальні платежі сплачує лише сім`я позивачки.

Відповідач у квартирі не проживає, не реєструє своє фактичне місце проживання, має у власності житло - 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач не надає згоди на приведення облікових даних відповідно із фактичними обставинами та на укладання позивачкою, як споживачем комунальних послуг, відповідних договорів.

Посилаючись на зазначене, а також на те, що ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі близько 10 років, майна у квартирі не має, перешкоди у користуванні квартирою йому не чинились, позивачка просила визнати його таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 січня 2021 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі протягом строку, що перевищує шість місяців без поважних причин, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірним житлом.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 червня 2021 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 січня 2021 року скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача є наявне інше житло, проте не врахував, що і позивачка має інше житло, оскільки вони з відповідачем є співвласниками спадкового будинку, їхні частки у праві власності є рівними. Суд першої інстанції, пославшись на акт про непроживання відповідача у спірній квартирі, не встановив з якого часу відповідач там не проживає та не врахував що вказаний акт не відповідає вимогам щодо його складання, а також не врахував неможливість проживання відповідача у квартирі за наявності конфлікту між сторонами.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

На обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що суд апеляційної інстанції взяв до уваги документи, які не стосуються періоду доказування і створені після того, як відповідач втратив право користування житлом, тобто після отримання останнім позовної заяви. Період створення документів, які були додані до апеляційної скарги, не стосується періоду втрати відповідачем права користування житлом, оскільки на дату подання позову відповідач вже втратив це право і позов поданий з метою доведення і визнання цього факту. Тому всі дії щодо спірного житла, які вчинялися ОСОБА_2 після подання позову, не мають значення для вирішення цього позову. В апеляційній скарзі відповідач не зазначив жодного обґрунтування на підтвердження причин поважності неподання доказів. Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні не мотивував прийняття цих доказів та не обговорював з учасниками справи клопотання щодо їх прийняття, тому встановив обставини справи, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів та зробив висновки у справі на припущеннях, а не на підставі належних доказів.

Як на підставу касаційного оскарження посилається на неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі № 369/6361/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 13 січня 2021 року у справі № 264/949/19, від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17, від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17, від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17; встановлення обставин справи, що мають суттєве значення на підставі недопустимих доказів.

У серпні 2021 року надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому ОСОБА_2 просив касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

На обґрунтування відзиву посилається на те, що у зв`язку з необізнаністю про розгляд справи у суді першої інстанції, він надав докази до суду апеляційної інстанції. Спір між сторонами щодо спірного житла існує з 1992 року, що підтверджується рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 березня 1997 року у справі № 2/362 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою. Він не має іншого житла для проживання, оскільки будинок у с. Рудня не придатний для проживання в осінньо-зимовий період. Він не має можливості платити за комунальні послуги у спірній квартирі, оскільки особовий рахунок не розділений. У спірній квартирі перебувають його особисті речі, які він не має можливості забрати, через що порушена кримінальна справа.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2021 року відкрито касаційнепровадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), пункту 4 частини третьої статті 411 ЦПК України.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Суди встановили, що основним квартиронаймачем спірного житла за адресою: АДРЕСА_1 ; була мати сторін у справі - ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_10 з сім`єю з двох осіб видано ордер № 90364 на право зайняття однієї кімнати площею 15,51 кв. м, у квартирі АДРЕСА_1 . Склад сім`ї: ОСОБА_10 , ОСОБА_12 - батько. Ордер виданий на підставі рішення виконкому Московської районної Ради від 28 квітня 1963 року № 705 (а. с. 6).

Згідно з витягом з рішення Виконавчого комітету Дніпровської районної Ради народних депутатів м. Києва від 09 березня 1992 року № 183 «Про закріплення і обмін житлової площі, зміну договору найму та внесення змін в попередні рішення» дозволено житлово експлуатаційній конторі змінити договір найму двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , та укласти його з ОСОБА_6 , склад сім`ї: він, дочка ОСОБА_1 , син ОСОБА_2 , у зв`язку зі смертю дружини (а. с. 8).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 9).

ОСОБА_1 12 лютого 2019 року звернулась до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» із заявою про укладання договору, однак їй було повідомлено, що відповідно до статей 103, 104 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) зміна договору найму житлового приміщення (переведення особового рахунку) або розподіл відбувається лише за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, у разі відмови членів сім`ї дати згоду на укладання окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку (а. с. 14-16).

Право власності на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано.

Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а. с. 11-13, 74).

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 14 грудня 2004 року та з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_2 та ОСОБА_1 належить по 1/2 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 25-27).

На підтвердження позовних вимог позивачка надала акт, складений та підписаний ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , відповідно до якого у квартирі АДРЕСА_1 громадянин ОСОБА_2 не проживає біля десяти років, його речей у квартирі немає (а. с. 18).

У відповіді на запит, наданій Дніпровським управлінням поліції Національної поліції у м. Києві НП України від 31 жовтня 2019 року, зазначено, що звернень до відділу від ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , щодо перешкоджання йому у користуванні квартирою

АДРЕСА_1 не надходило (а. с. 17).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У частині третій статті 71 ЖК України наведені випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Верховний Суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності такої особи у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки.

Вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правилстатті 89 ЦПК України щодооцінки доказів.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13 (провадження № 61-23089св19), від 24 грудня 2020 року у справі № 369/6361/15 (провадження № 61-7233св19), на які посилається заявниця у касаційній скарзі.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Відповідно до положень частини третьої статті 12 та частин першої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною третьою статті 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, докази подаються до суду першої інстанції до початку розгляду справи по суті, а суд апеляційної інстанції може прийняти нові докази винятково у випадку їх неподання до суду першої інстанції з поважних причин, що об`єктивно не залежали від учасника справи, який їх подає.

У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 369/7772/15-ц (провадження № 61-12848св21) зазначено, що тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17 (провадження № 61-41031св18), від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18), на які посилається заявниця у касаційній скарзі.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення у справі «Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands» (Домбо Бехеєр Б. В. проти Нідерландів) від 27 жовтня 1993 року).

До апеляційної скарги на спростування позовних вимог ОСОБА_6 надав відповідь на запит, складений Головним управлінням Національної поліції у м. Києві від 03 лютого 2020 року про те, що ОСОБА_2 звертався за консультацією у квітні-вересні 2019 року до дільничого офіцера поліції та йому було надано змістовну відповідь щодо його питання згідно з вимогами законодавства; а також відповідь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» від 22 січня 2020 року щодо розгляду заяви ОСОБА_2 про недопуск його у квартиру за місцем реєстрації (а. с. 123, 125).

Апеляційний суд, приймаючи зазначені докази, не врахував, що ОСОБА_6 було відомо, що у провадженні Дніпровського районного суду міста Києва знаходилась цивільна справа № 755/18665/19 за позовом ОСОБА_1 до нього про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він оскаржував ухвалу суду першої інстанції про відкриття провадження у цій справі у суді апеляційної інстанції. Однак відповідач не подав до суду першої інстанції доказів на спростування позовних вимог, а в апеляційній скарзі не підтвердив неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції з причин, які об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд у порушення норм процесуального права прийняв від відповідача додаткові докази у справі щодо неможливості проживання у спірній квартирі, не звернувши уваги на те, що ОСОБА_6 не надав будь-якого обґрунтування неможливості їх подання до суду першої інстанції. Надані відповідачем докази фактично зібрані після ухваленого судом першої інстанції рішення, і не стосуються періоду, за який його визнано таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Суд апеляційної інстанції безпідставно не врахував заперечень ОСОБА_1 щодо залучення на стадії апеляційного розгляду доказів, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції.

Отже, суд апеляційної інстанції порушив вимоги статті 83, частини третьої статті 367 ЦПК України щодо прийняття нових доказів, та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Водночас суд першої інстанції на підставі належних доказів, наданих позивачкою у передбачений строк та на відповідній стадії судового процесу, яким надав відповідну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову. Цього висновку суд першої інстанції дійшов внаслідок правильного застосування норм матеріального права.

Тому постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд безпідставно скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання касаційної скарги ОСОБА_1 сплатила 1 816,00 грн із належних 1 536,80 грн судового збору.

Тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1 536,80 грн - витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2021 року скасувати.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 січня 2021 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 536,80 грн - витрати зі сплати судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко