справа № 691/995/21
провадження № 2/691/110/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 рокуГородищенський районний суд Черкаської області

В складі :

головуючого судді Савенко О. М.

при секретарі судових засідань Шмунь Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Городище цивільну справу за позовною заявою Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» м.Київ до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Служби у справах дітей Мліївської територіальної громади Черкаської області про виселення,-

встановив:

АТ КБ «Приватбанк» м.Дніпро звернувся з позовною заявою до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Служби у справах дітей Мліївської територіальної громади Черкаської області про виселення.

Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач посилається на те, що Акціонерне Товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , 06 серпня 2008 року уклали кредитний договір № CSR0GA. Відповідно до кредитного договору банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 55160,00 грн. строком до 06 серпня 2013 року. ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 , 06 серпня 2008 року уклали договір іпотеки. Згідно з п. 35.3 договору іпотеки ОСОБА_1 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок загальною площею 58,30 кв.м., житловою площею 29,00 кв.м., який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Майно належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування. Свої зобов`язання за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» виконав в повному обсязі, надавши ОСОБА_1 кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідно до п. 20.12 договору іпотеки визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя. Даний обов`язок було порушено. Відповідно довідки від 02 листопада 2020 року в предметі іпотеки, а саме житловому будинку загальною площею 58,30 кв.м., житловою площею 29.00 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , чим порушено норми договору іпотеки. ОСОБА_1 та інші мешканці, які зареєстровані у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, з порушенням вимог законодавства, не мають права користування житловим будинком, який розташований за адресою АДРЕСА_1 . За вказаних обставин прийнято рішення звернутися до суду з позовом про їх виселення.

07 жовтня 2021 року ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області у цивільній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 19 жовтня 2021 року з викликом сторін до суду, з наданням відповідачам часу для подачі відзиву та пред`явлення зустрічного позову, надання пояснень третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог.

11 листопада 2021 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, замінивши третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Службу у справах дітей Городищенської Районної Державної Адміністрації на третю особу, яка не заявляє самостійних вимог вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Службу у справах дітей Мліївської територіальної громади, без зміни предмета і підстави позовних вимог.

Ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2021 року уточнену позовну заяву прийнято до провадження та замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача на Службу у справах дітей Мліївської територіальної громади. Проведено підготовче засідання, закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду (а.с.62-63).

Учасники справи, будучи належним чином повідомлені, у судове засідання 01 червня 2022 року не з`явилися, участь взяли у раніше проведених судових засіданнях.

Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» Ховайба Ю.О., подав заяву від 31 травня 2022 року за вхідним №1345/22 про вікладення судового засідання з підстав необхідності додаткового часу для надання доказів та пояснень по справі. Про розгляд справи повідомлений належним чином, що підтверджується оголошеннями про виклик до суду на офіційному веб-сайті Городищенського районного суду Черкаської області від 02 грудня 2021 року, від 23 грудня 2021 року, рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №813 від 07 грудня 2021 року, №714 від 28 грудня 2021 року, №041 від 19 січня 2022 року, №400 від 04 лютого 2022 року, №250 від 11 лютого 2022 року, №588 від 15 лютого 2022 року, довідкою про доставку електронного листа від 05 квітня 2022 року, результатом пошуку доставки поштової кореспонденції від 01 червня 2022 року №973 про отримання судової повістки представником за довіреністю 30 травня 2022 року. Крім того, за заявкою про отримання процесуальних документів в електронному вигляді від 28 вересня 2021 року, процесуальні документи надсилалися на електронну адресу позивача в електронному вигляді, в тому числі і судові повістки (а.с.18). Взявши участь у судовому засіданні 03 лютого 2022 року у вступній його частині представник ОСОБА_4 повідомив, що позов підтримує, просив виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , які зареєстровані у житловому будинку (предмет іпотеки) за адресою АДРЕСА_1 , зняти їх з реєстрації у вказаному будинку та стягнути судові витрати і оголосити перерву для уточнення змісту позовних вимог, оскільки підготовче засідання було проведено у відсутність позивача, що позбавило їх певних дій і рішень. В подальшому до суду на виклики не прибув та систематично 23 грудня 2021 року, 08 лютого 2022 року, 29 березня 2022 року, 18 травня 2022 року, 31 травня 2022 року надсилав письмові заяви про відкладення судових засідань з однією мотивацією необхідності додаткового часу для надання доказів та пояснень по справі.

Відповідач ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини,такий процесуальний статус сторони визначено позивачем, до суду не прибула, через канцелярію надала заяву від 18 травня 2022 року за вхідним №2004 про розгляд без її участі, зазначивши, що заперечує проти задоволення позовних вимог, остільки іншого житла не має та має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_2 , батько якого, разом із відповідачем ОСОБА_3 на період воєнного стану, перебувають на службі у Збройних Силах України. Взяла участь у судових засіданнях 19 жовтня 2021 року, 02 грудня 2012 року,03 лютого 2022 року, у яких пояснила, що будинок, який розташований за адресою АДРЕСА_1 , належить їй на праві власності на підставі договору дарування від 29 вересня 2004 року, дійсно, 06 серпня 2008 року, звернулася до позивача з метою отримання кредиту, але не на придбання будинку, а на споживчі цілі, остільки будинок був подарований їй у 2004 році, в будинку зареєстрована вона, неповнолітній син ОСОБА_2 та повнолітній син ОСОБА_3 , який перебуває на службі у Збройних Силах України, надати договір дарування від 29 вересня 2004 року не має можливості, остільки він знаходиться у позивача, копія відсутня, кредитне зобов`язання виконує в міру можливості через відсутність постійного місця роботи, при прийнятті рішення просила суд врахувати, що іншого житла не має, родичів, які б надали житло, також не має і про заборону реєструвати у будинку членів сім`ї її ніхто не повідомляв.

Відповідач ОСОБА_2 ,неповнолітній, належно повідомлений згідно рекомендованих повідомлень та оголошень про виклик до суду на офіційному веб-сайті Городищенського районного суду Черкаської області від 02 грудня 2021 року, від 23 грудня 2021 року, участь взяла його представник ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в його інтересах, як неповнолітньої дитини, пояснила, що позов не визнає і підстав виселяти дитину не вбачає.

Відповідач ОСОБА_3 , повідомлений належним чином про розгляд цивільної справи, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Городищенського районного суду Черкаської області від 02 грудня 2021 року, від 23 грудня 2021 року, надіслання судових повісток рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №805 від 07 грудня 2021 року, №692 від 28 грудня 2021 року, №076 від 19 січня 2022 рок. Як повідомила відповідач ОСОБА_1 та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Служби у справах дітей Мліївської територіальної громади Черкаської області Зінченко Н.О., відповідач ОСОБА_3 перебував на строковій службі, на час воєнного стану продовжує перебувати на службі у Збройних Силах України.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Служби у справах дітей Мліївської територіальної громади Черкаської області Зінченко Н.О., у судове засідання 01 червня 2022 року не прибула, 01 квітня 2022 року за вхідним №1329 подав клопотання про судовий розгляд у відсутність. Взяла участь у судовому засіданні 03 лютого 2022 року, позовні вимоги позивача не визнала, просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, з підстав захисту прав та інтересів неповнолітної дитини, подано до суду Висновок органу опіки і піклування виконавчого комітету Мліївської сільської ради Черкаського району Черкаської області у якому зазначено, що відповідно до ст.19 Сімейного Кодексу України при розгляді судом спорів про виселення дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, який подає суду письмовий висновок щодо роз`яснення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 13 грудня 2021 року питання про надання органом опіки та піклування висновку до суду щодо розв`язання спору у справі про виселення та зняття з реєстрації малолітньої дитини розглядалося Комісією захисту прав дитини при виконавчому комітеті Мліївської сільської ради, розглянуто та вивчено позовну заяву і відповідні документи, надані громадянкою ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 . За результатом обстеження матеріально - побутових умов проживання малолітньої дитини встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та проживає разом з батьками за адресою АДРЕСА_1 . Стан утримання житлового приміщення відповідає елементарним, санітарно - гігієнічним умовам проживання. Кімната для дитини окрема, є меблевий гарнітур із столиком для вивчення уроків, шафа для одягу, дитячі книги, розвиваючі ігри, іграшки, сезонний одяг та взуття, ліжко для сну, а також необхідні речі побуту та вжитку, хлопчик отримує повноцінне харчування. Для малолітнього створені відповідні умови для повноцінного та гармонійного розвитку. У провадженні Городищенського районного суду Черкаської області перебуває справа № 691/995/21 за позовом АТ КБ «Приватбанк» м.Київ до ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Служби у справах дітей Мліївської сільської ради про виселення та зняття з реєстрації. Згідно довідки про місце проживання та склад сім`ї, виданої секретарем виконавчого комітету Мліївської сільської ради від 10 грудня 2021 року №463, в будинку за вищевказаною адресою зареєстровані: відповідач у справі ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , її малолітня дитина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час перебуває на строковій службі у Збройних Силах України. У ході співбесіди працівниками Служби у справах дітей з батьками стало відомо, що батьки офіційно ніде не працюють, мають нестабільний дохід, винайняти житло для проживання не мають змоги в зв`язку з нестабільними доходами, близьких родичів, які б взяли родину на проживання не мають. Статтею 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавленний житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Чинним законодавством України передбачено захист житлових прав дитини. Зокрема, згідно ч.7 ст.7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних і побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Враховуючи наведене, керуючись інтересами малолітньої дитини, відповідно до Конвенції ООН про права дитини, Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства», Конституції України, Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, орган опіки та піклування виконавчого комітету Мліївської сільської ради дійшов висновку, що виселення та зняття з реєстрації малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 вважати недоцільним, оскільки це призведе до звуження обсягу його існуючих житлових прав та порушення охоронюваних законом інтересів.

З врахуванням вищезазначеного, суд, прийшов до висновку про можливість судового розгляду цивільної справи 01 червня 2022 року у відсутності сторін, остільки їх неявка не перешкоджає розгляду по суті, у їх відсутність і набула характеру систематичності, зокрема зі сторони позивача. При прийнятті такого рішення суд, орієнтований і на судову практику Європейського Суду з прав людини, який у своїх рішеннях вказує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.Так, згідно п. 41 рішення Європейського Суду з прав людини «Пономарьов проти України» заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, п.27 рішення «Олександр Шевченко проти України» заява № 8371/02 від 26 квітня 2007 року, та «Трух проти України» заява №50966/99 від 14 жовтня 2003 року).

Суд, розглянувши позов у межах заявлених позовних вимог, заслухавши попередньо надані пояснення сторін у справі в раніше проведених судових засіданнях, враховуючи належне повідомлення учасників процесу про судовий розгляд та зміст надісланих до суду від них заяв і клопотань, дослідивши та оцінивши всі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що у задоволенні позову, слід відмовити, виходячи з таких вимог чинного законодавства.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Позивач повинен зазначити і довести підстави позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, пов`язує свої матеріально-правові вимоги.

Згідно ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободу від порушень і протиправних посягань.

Згідно положення ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У справі "Церква села Сосулівка проти України" Європейський Суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції закріплює "право на суд", в якому право на доступ до суду - право порушити провадження у судах щодо прав та обов`язків цивільного характеру - становить тільки один з його аспектів (див. "Голдер проти Об`єднаного Королівства", рішення від 21 лютого 1975 року, Серія A, N 18, ст. 18, п. 36). Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (див. "Беллет проти Франції", рішення від 4 грудня 1995 року, Серія A, N 333-Б, ст. 42, п. 36). Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Крім того, в рішенні Європейського суду з прав людини в справі Жоффер де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року зазначено, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним.

Як висновок, судом було створено у цивільній справі умови позивачу для отримання доступу до суду і реалізації своїх прав та захисту інтересів.

Із наданих до суду сторонами доказів вбачається наступне.

Відповідно до кредитного договору № CSR0GA від 06 серпня 2008 року відповідач ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 55160,00 грн. строком до 06 серпня 2013 року (а.с.3-5). В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1 , 06 серпня 2008 року було укладено договір іпотеки, предметом якого став будинок загальною площею 58,30 кв.м., житловою площею 29.00 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 (а.с.6-8). Вказаний договір був посвідчений в нотаріальному порядку (а.с.6-8). Згідно п.35.3 договору іпотеки, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно предмет іпотеки, а саме будинок загальною площею 58,30 кв.м., житловою площею 29.00 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 (а.с.6-8). У інформації виконавчого комітету Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області від 02 листопада 2020 року №1068, яка направлена до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції місто Черкаси на лист-запит від 23.10.2020 року №11543 старшого державного виконавця С.С.Яжук, зазначено за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровані та проживають: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9).

На думку суду, предметом вимоги позивача АТ КБ «Приватбанк» у справі, слід розуміти, є порушення відповідачем ст.ст.526, 527, 530, 1054 Цивільного Кодексу України та вимог Закону України «Про іпотеку».

Правові відносини, які склалися між сторонами у справі, в розумінні змісту вищевказаних доказів, підпадають під вид цивільно-правових відносин зобов`язальне право.

Для вирішення спірних правовідносин суд застосовує вимоги Цивільного Кодексу України, Цивільного процесуального Кодексу України, Сімейного Кодексу України, Закону України «Про нотаріат» та Закону України «Про іпотеку», Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

У статтях 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статтей 525 та 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», частиною другою якої, у редакції на дату ухвалення рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, відповідно до частини другої якої громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК Української РСР.

Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2020 року у справі № 320/10637/14-ц (провадження № 61-670св19).

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський Суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до ст. 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Саттями 2,3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою їх обмеження. У ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Як встановлено із досліджених судом доказів в ході судового розгляду цивільної справи, позивач ПАТ КБ «Приватбанк» м.Дніпро звернувся з позовною заявою до ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Служби у справах дітей Мліївської територіальної громади Черкаської області про виселення(а.с.1-2). В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між ним і відповідачем укладено кредитний договір № CSR0GA від 06 серпня 2008 року, згідно якого відповідач ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 55160,00 грн. строком до 06 серпня 2013 року (а.с.3-5). В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами, 06 серпня 2008 року було укладено договір іпотеки, предметом якого став будинок загальною площею 58,30 кв.м., житловою площею 29.00 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування від 29 вересня 2004 року (а.с.1,6-8). Договір іпотеки посвідчений в нотаріальному порядку (а.с.6-8). У інформації виконавчого комітету Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області від 02 листопада 2020 року №1068, яка направлена до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції місто Черкаси на лист-запит від 23.10.2020 року №11543 старшого державного виконавця С.С.Яжук, зазначено за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровані та проживають: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9). У Висновку органу опіки і піклування виконавчого комітету Мліївської сільської ради Черкаського району Черкаської області зазначено, що виселення та зняття з реєстрації малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 вважати недоцільним, оскільки це призведе до звуження обсягу його існуючих житлових прав та порушення охоронюваних законом інтересів (а.с.а.с.83-85).

Проаналізувавши в сукупності докази сторін у справі, суд приходить до висновку, що на їх підставі не можуть бути встановлені правові підстави для виселення відповідачів у справі, остільки сторона позивача не довела суду обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Так, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст.129 Конституції України.

За матеріалами судового провадження 22 грудня 2021 року у цивільній справі було проведено підготовче засідання без участі сторін, в тому числі і позивача, який мав би взяти участь та висловитися щодо надання доказів, на які він посилається у позові, а також щодо доказів в частині причин їх неподання, проте такі дії вчинені не були, і відповідно з врахуванням вимог ст.ст.189,196 ЦПК України, беручи до уваги дату подачі позову 07 жовтня 2021 року, систематичну неявку сторін, при цьому їх належне повідомлення про виклики до підготовчого засідання, було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду. При цьому у підготовчому засіданні було замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог Службу у справах дітей Городищенської РДА на належну сторону Службу у справах дітей Мліївської територіальної громади Черкаської області, що узгоджується із вимогами ст.198 ЦПК України. До початку судового розгляду сторони не подали додаткових доказів, не заявили клопотань про їх витребування. На запити суду було перевірено місце реєстрації відповідачів у справі при вирішенні питання про відкриття провадження, та отримано інформацію, із довідок виконавчого комітету Мліївської сільської ради Городищенсько району Черкаської області від 21 жовтня 2021 року №1186,№1187 та 13 листопада 2021 року №1423, де вказана адреса АДРЕСА_1 (а.с.29-30,57). Ухвала підготовчого засідання була направлена сторонам у справі для відому (а.с.64). Після чого позивач знов не прибув за викликами суду, як і інші учасники справи (а.с.65-67-72). В судовому засіданні 03 лютого 2022 року за участю представника позивача і відповідача. Представника третьої особи, судом було звернуто увагу позивача на надану судом можливість отримати доступ до суду та необхідність визначення змісту і предмету позову в межах заявлених позовних вимог про виселення із змістом представлених до суду доказів, в результаті чого було заявлено клопотання про оголошення перерви у розгляді з метою уточнення вимог. В період з 03 лютого 2022 року по 01 червня 2022 року, дату винесення судового рішення, до суду позивач як не прибував, так і не подавав заяв чи то клопотань які б стосувалися судового розгляду, окрім надісланих на електронну пошту суду 08 лютого 2022 року, 29 березня 2022 року, 18 травня 2022 року, 31 травня 2022 року письмових клопотань про відкладення судових засідань з однією мотивацією - необхідності додаткового часу для надання доказів та пояснень по справі.

Положення ст.81 ЦПК України відображають приватноправові засади змагальності цивільного процесу, відповідно до чого тягар доказування цілком покладається на сторін. У такому контексті зазначений обов`язок із доказування характеризується специфічністю та виникає тоді, коли особа реалізує своє право на судовий захист. При цьому особа наділена правом самостійно обирати коло доказів, на які вона посилається і які подає суду, виходячи із своєї процесуальної заінтересованості та позиції у справі. Поряд із цим, таке право сторони також має свої межі. Тоді, коли особа використовує свої процесуальні права у сфері доказування всупереч їх меті, діє недобросовісно (у тому числі, несвоєчасно розкриває докази, чим перешкоджає іншій стороні повноцінно організувати свій захист), то починає зачіпатися загальний публічно-правовий інтерес в ефективному відправленні правосуддя, що повинно мати наслідком відповідну реакцію суду.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.Частиною 4 ст. 83 ЦПК України встановлено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Згідно ч. 5 ст. 83 ЦПК України у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Крім того, ч. 8 ст. 83 ЦПК України визначено, що докази, не подані у встановлений законом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає обґрунтувала неможливість їх неподання у вказаний строк, з причин, що не залежали від неї. Відповідно до ч. 9 ст. 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що період з 23 грудня 2021 року, розгляд справи неодноразово відкладався за заявами представника позивача для надання доказів та пояснень, при цьому, такі до суду та до сторони відповідача не були надіслані, крім того, подаючи до суду уточнену позовну заяву до закриття підготовчого провадження, таким правом представник позивача не скористався, остільки докази мали бути подані разом із позовною заявою, без порушень вимог ст.83 ЦПК України. Суд враховує і тривалий за часом період від дня надходження позовної заяви до суду до дня початку розгляду справи по суті, протягом якого позивач не вжив будь-яких заходів для надання суду письмових доказів. Клопотання про поновлення строку і обгрунтування неможливості подання доказів у встановлений законом строк з причин незалежних від нього, суду не надав.

Відповідно судовий розгляд цивільної справи здійснено в межах заявлених позовних вимог і на підставі оцінки наданих до суду доказів.

Підставою звернення до суду позивача стала отримана інформація виконавчого комітету Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області від 02 листопада 2020 року №1068, яка направлена до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства Юстиції місто Черкаси на лист-запит від 23.10.2020 року №11543 старшого державного виконавця С.С.Яжук, у якій зазначено за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровані та проживають: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9), тобто такі обставини стали відомі іншій особі не стороні у справі. Позивач не вчинив дій для перевірки таких фактів і не спромігся самостійно отримати доступ до такої інформації стосовно споживача його послуг у сфері кредитування ОСОБА_5 , що вказує на передчасність звернення до суду. Не узгоджуються між собою і обставини, які стосуються правового статусу житлового будинку ОСОБА_1 , який є предметом іпотеки, так за змістом позовної заяви він належить особі на підставі договору дарування без зазначення місця та дати укладення такого (а.с.1), а за змістом кредитного договору та договору іпотеки, отримані кошти на його придбання із забезпеченням виконання зобов`язання (а.с.3-8). Житловий будинок, з пояснень ОСОБА_1 придбаний у власність у 2004 році, до укладення кредитного договору, то, не зрозумілим є кредитування на його придбання у 2008 році із формулюванням на споживчі цілі за змістом кредитного договору, а не для придбання спірного нерухомого майна, переданого в іпотеку банку.Позивач, як того вимагає діюче законодавство, при вирішенні спорів у справах про виселення, у позовній заяві не зазначив іншого постійного житлового приміщення, куди відповідач повинен бути виселений з іпотечного житла, якщо воно до такого відноситься. Доказів про наявність у відповідача іншого житла, крім переданого в іпотеку, суду не надано. Із висновку органу опіки та піклування Мліївської сільської ради вбачається, що батьки неповнолітнього ОСОБА_2 офіційно не працюють, мають нестабільний дохід, винайняти житло для проживання не мають змоги в зв`язку з нестабільними доходами, близьких родичів, які б взяли родину на проживання не мають. Матеріали цивільної справи не містять даних про те, що відповідачу було надано постійне жиле приміщення. Позивачем не надано розрахунку заборгованості відповідача перед банком. Крім того, позивачем не надано доказів про надіслання відповідачу вимоги - претензії про необхідність виселення та зняття з реєстраційного обліку з будинку протягом 30 днів з моменту отримання вимоги. Як пояснив представника позивача у судовому засіданні вимога-претензія на адресу відповідача не надсилалася. Слід звернути увагу, що відповідно до зазначеного, має бути і визначений належний склад сторін у справі для вирішення спору, як такого.

За таких обставин, суд виходить і з того, що у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватися, зокрема, для дотримання правил судової процедури і це не є порушення права на справедливий суд (рішення «Станков проти Болгарії» від 12.07.2007 року).

Розглянувши позовні вимоги позивача, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог про виселення відповідачів. При цьому, суд звертає увагу, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними в цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ, тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

За загальним правилом цивільного процесу, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, відповідати завданню цивільного судочинства, і справедливим. Суд не вправі відступити від жодної вимоги та зобов`язаний дотриматися їх при постановленні рішення у справі. Вирішуючи спір між сторонами, та приймаючи рішення у справі, суд, вважає, що дотримався таких вимог, визначених ст.263 ЦПК України, остільки забезпечив позивачу і відповідачам у справі, гарантовані Конституцією України права і свободи людини, зафіксувавши це судовим рішенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду із зазначеним позовом, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, слід віднести на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 3, 4, 5, 12, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 83, 141,263, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, ст.109 Житлового кодексу Української РСР, ст.ст.1, 6, 12, 33, 40 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 525, 526, 530, 575, 1048, 1054 ЦК України, суд, -

ухвалив:

у задоволенні позовної заяви Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» м.Київ до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Служби у справах дітей Мліївської територіальної громади Черкаської області про виселення відмовити.

Копію рішення направити учасникам справи, для відому.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подачі протягом тридцяти днів апеляційної скарги до Черкаського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне рішення суду складено 06 червня 2022 року.

Суддя О. М. Савенко