Справа № 307/127/16-ц
Провадження № 2/307/3/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2022 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі головуючого Чопик В.В. при секретарях Олексій Я.В. та Церкуник С.І., з участю представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги мотивує тим, що 22 січня 2001 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом В.-Лазівської сільської ради за актовим записом №3.

Від шлюбу вони з відповідачем мають одну дитину - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Тячівського районного суду від 11.03.2014р. у справі №307/4136/13-ц шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_2 розірвано.

Під час перебування у шлюбі з відповідачем, ними було набуто рухоме та нерухоме майно.

Зокрема, у період перебування у шлюбі ними з відповідачем було здійснено нове будівництво житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

У відповідності до будівельного паспорту №13 від 28.12.2008р., дозволу на право виконання будівельних робіт №807 від 21.05.2009р., виданого інспекцією ДАБК у Закарпатській області, рішення виконавчого комітету Добрянської сільської ради від 30.09.2008р. №23 «Про дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку», ними з відповідачем було розпочато будівництво житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,1849 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка зареєстрована на ім`я відповідача ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №461173 від 25.12.2008р.

У відповідності до декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої інспекцією ДАБК у Закарпатській області 28.05.2014р. за №ЗК 22, індивідуальний житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 вважається закінченим будівництвом і готовим до експлуатації.

Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого Тячівським РПТІ 23.05.2014р. до складу домоволодіння входять: житловий будинок (та прибудови) - літера А, підвал - п/п, убиральня - Є, котельня - Б, навіс - В, літня кухня - Г, дроварня - Д, господарська будівля - Е, навіс - е.

Інвентаризаційна вартість будівель і споруд становить 575 038 грн.

Як передбачено ст.60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання,ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України передбачено, щооб`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Та згідно ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Таким чином, вважає, оскільки житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , був збудований (набутий) ними з відповідачем у період спільного проживання у зареєстрованому шлюбі, за рахунок спільних з відповідачем трудових зусиль та грошових затрат, такий об`єкт нерухомого майна на підставі ст.60 СК України належить їм на праві спільної сумісної власності.

В силу вимог ч.1 ст.181 ЦК України житловий будинок відноситься до нерухомих речей (нерухомого майна, нерухомості).

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною 4 статті 334 ЦК України встановлено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

За приписами ч.1,3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державнареєстрація прав є обов`язковою.

Інформація про права на нерухомемайно та їхобтяженняпідлягаєвнесенню до Державного реєстру прав.

Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться за місцем розташування об`єкта нерухомого майна в межах території, на якій діє відповідний орган державної реєстрації прав.

Поряд з цим, відповідач ОСОБА_2 , як співвласник житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , відмовляється і ухиляється від здійснення державної реєстрації права спільної власності на зазначене нерухоме майно у встановленому законом порядку.

Оскільки дозвільні документи на здійснення будівництва житлового будинку (рішення виконкому про надання дозволу на будівництво, дозвіл на право виконання будівельних робіт, будівельний паспорт) та декларація про готовність будинку до експлуатації, оформлені на ім`я двох осіб - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (сторін у справі), здійснення державної реєстрації права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 можливе лише за наявності відповідної заяви/заяв обох власників.

Частиною 7 статті 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень`передбачено, що державнареєстрація прав проводиться на підставі заяви власника,іншогоправонабувача, сторониправочину, за якимвиникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбаченихцим Законом.

У зв`язку з відмовою та ухиленням відповідача від вчинення дій, спрямованих на здійснення державної реєстрації права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку, на даний час право власності на будинок не зареєстровано, правовстановлюючий документ відсутній.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається: фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об`єкти нерухомого майна.

За її особистим зверненням без участі відповідача державна реєстрація права власності на житловий будинок та видача правовстановлюючого документа неможлива.

Зазначені обставини стверджуються листом відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Тячівського районного управління юстиції №47/02.2.2-18 від 01.12.2015р., виданим на моє звернення.

Таким чином, передбачені законодавством умови до отримання правовстановлюючого документа на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 - Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, та державної реєстрації права власності на вказане нерухоме майно у позасудовому порядку - відсутні.

Житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0,1849 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка зареєстрована на ім`я відповідача ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №461173 від 25.12.2008р.

Разом з цим, вважає, що вона має право на Ѕ частину зазначеної земельної ділянки, виходячи з наступного:

Частиною 1 статті 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловийбудинок (крімбагатоквартирного), будівлюабоспоруду, переходить право власності, право користування на земельнуділянку, на якій вони розміщені, без зміниїїцільовогопризначення в обсязі та на умовах, встановлених для попередньогоземлевласника (землекористувача).

Згідно ч.1,4 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України, ст.377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільногозаконодавствамайновихвідносин, щовиникають при укладенніправочинівщодонабуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільногозаконодавствавідносин при переході прав на земельнуділянку у разінабуття права власності на нерухомість.

Таким чином, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду згідно зі ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗКУкраїни переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не буловизначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-2 цс 15 від 18 лютого 2015 року, яка згіднозі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів.

Виходячи з цього, у разі набуття права нею права власності на належну їй частку житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , як об`єкта права спільної сумісної власності, у її власність також переходить відповідна частина земельної ділянка площею 0,1849 га, що розташована за вказаною адресою.

Відповідно до ч.1,2 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Вважає, що при поділі спільного майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя та збільшити її частку у спільному майні до 2/3 (двох третіх) частин, виходячи з наступних підстав:

Після розірвання шлюбу з відповідачем з нею залишилася проживати їх неповнолітня донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На її утримання відповідач нічого не надавав.

Крім цього, протягом останніх років відповідач постійно вчиняв дії, спрямовані на здійснення перешкод їй та неповнолітній дитині для нормального проживання у житловому будинку по АДРЕСА_1 .

Зокрема, відповідач умисно з власної ініціативи, усвідомлюючи наслідки своїх дій, розірвав договір на постачання електроенергії до житлового будинку по АДРЕСА_1 , який був укладений на його ім`я з енергопостачальною компанією ПАТ ЕК «Закарпаттяобленерго».

Тим самим, відповідач залишив без електроенергії будинок, у якому вона проживає разом з дитиною, поставивши їх у надзвичайно скрутні умови проживання, оскільки при відсутності електроенергії вони не мали і на даний час не мають можливості нормально приготувати їжу, користуватися системою водопостачання.

Так само, з тією ж метою створення їм з дитиною умов неможливості проживання у будинку, відповідач розірвав договір на газопостачання будинку, залишивши її з дитиною без тепла.

Такі дії відповідач вчинив умисно саме для того, щоб перешкодити їм нормально користуватися будинком.

Її неодноразові прохання відновити постачання газу та електроенергії відповідач ігнорував.

Тим самим, відповідач жодним чином не дбав про матеріальне становище сім`ї та забезпечення її і особливо дитини нормальними умовами проживання та розвитку.

Тому просить суд визнати її, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , власником 2/3 (двох третіх) частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 України та 2/3 (двох третіх) частин земельної ділянки площею 0,1849 га, кадастровий номер :02:002:0030, розташованої по АДРЕСА_1 України, для будівництва і обслуговування житлового будинку.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити.

Подальший розгляд справи продовжено у відсутності позивачки за участю її представника.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позовних вимоги, посилаючись на те, що документи надані стороною позивачів є сфальшованими, а викладені доводи у позові - надуманими і безпідставними. Посилаючись на роз`яснення Верховного Суд України у пунктах 23, 24 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 р., ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, п. 1, 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, стверджують, що житловий будинок і прилеглі до нього споруди є самочинно збудованими у 1995-1996 роках, а земельна ділянка під ним в подальшому в 2006 році стала перебувати у відповідача на праві приватної власності виключно на підставі договору дарування.

Також стверджують, що в дійсності земельну ділянку під вказаним будинком йому було відчужено ОСОБА_6 і саме на підставі договору дарування від 14 червня 2006 року, який оформлено приватним нотаріусом Тячівським нотаріальним округом Стойка Н.М., зареєстрований в реєстрі за № 4355.

У подальшому, на підставі вказаного договору, ним оформлено право приватної власності, особистої власності, а не спільної сумісної, на земельну ділянку, площею 0,1849 га і отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯЕ №461173 від 25.12.2008 року, із кадастровим номером - :02:002:0030, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку.

Підтвердження факту отримання земельної ділянки саме у дар міститься й в самому Державному акті на землю, де вказано, що підстава виникнення права власності: «Договір дарування земельної ділянки ВСХ №440510 від 14.06.2016 р».

Разом з цим стверджують, що вказаний Державний акт вже втратив свою чинність і є недійним, через його випадкову втрату, про що відповідач у свій час подав відповідні документи, а також зробив повідомлення в пресі про втрату Держакту.

Таким чином, стверджують, що будівництво спірного будинку вчинено самочинно і впродовж 1995-1996 роках, а відпорвідач у 2006 році став єдиним і повноправним та законним власником землі, в приватній формі, на підставі договору дарування, що не належить до спільної сумісної власності майна одного з подружжя - колишньої дружини ОСОБА_4 , а тому поділу між подружжям не підлягає.

Також, стверджують, що у всіх документах, які надані стороною позивачів, і де містяться підписи навпроти його прізвища та прізвища з ініціалами « ОСОБА_2 », то такі підписи - відповідачу не належать, ним не ставились, а незаконно вчинені від його імені та без його відома.

Зокрема, йому не належать і не є його підписами в наступних документах, наданих позивачкою разом із позовом.

В заяві від 18 травня 2009 року, в розділі «Забудовник (замовник)» і де проставлено чиїсь підпис, поданої начебто від його імені (без його відома), як забудовника чи замовника (хоча він таким не був) в Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у Закарпатській області;

У Наказі № 1 від 18 травня 2009 року «Про призначення авторського нагляду, виконавця робіт та технічного нагляду», де є розділ для «підпису» напроти дати «(_18.05.2009року_)».

В декларації про готовність об`єкта до експлуатації - всюди, де є місце для «підпису» напроти його даних, наче як замовника - « ОСОБА_2 ».

Відомості про наявність цих всіх документів міститься як у посиланнях в позовній заяві, так і в додатках до позову.

А в усіх інших документах (крім тих, що вище перерахував), де не потрібно було ставити начебто його підписи, то незаконно і без його відома вказано його дані « ОСОБА_2 або ОСОБА_2 » (як замовника або забудовника), згоду на віднесення яких він нікому і ніколи не давав.

Окрім цих документів, стверджують, що сторона позивачки ще й подала недостовірні відомості щодо наявності в нього заборгованості по сплаті аліментів на утримання дитини в сумі 4800 грн.

Так, позивачкою до позову додано копію розрахунку по аліментах у якому взагалі відсутня дата і номер реєстрації, а підпис начальника ДВС, яким начебто завірено цей розрахунок також викликає сумніви у його достовірності.

Відповідно до такого її розрахунку, в нього перед позивачкою наявна заборгованість в сумі 4800 грн.

Натоміть, вони вважаючи такий розрахунок неправомірний, а відомості які до нього внесені - недостовірним і взагалі його отримання у неправомірний спосіб, зазанчають, що такої заборгованості в відповідача немає і не було, а тому отримали ще два «свіжих» розрахунків, де заборгованості немає.

А щодо дитини - доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , то відповідач повністю, як тоді, так і зараз постійно готовий та цілком може взяти її до себе на повне матеріальне забезпечення та утримання і повноцінне виховання, з можливістю бачитись матері, із необхідними для нею умовами, а також бажає надати їй реальну можливість і допомогу щоб поступити на навчання до вищого навчального закладу й оплатити їй всі необхідні витрати, пов`язані із її навчанням.

При цьому, хоче звернути увагу, що рішенням суду про розірвання їх з позивачкою шлюбу, не містить відомостей і судом не вирішено з ким залишити дитину, а тому він цілком може взяти доньку до себе.

Тому, просить суд відмовити повністю в задоволенні позову ОСОБА_4 до нього про визнання права власності на 2/3 частини житлового будинку та 2/3 частини земельної ділянки.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що 22 січня 2001 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано виконавчим комітетом В.-Лазівської сільської ради за актовим записом №3., що стверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_1 від 22.01.2001 року

Від шлюбу у сторін народилася одна дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 від 15.12.2003 року.

Рішенням Тячівського районного суду від 11.03.2014р. у справі №307/4136/13-ц шлюб між с сторонами розірвано.

Під час перебування у шлюбі сторонами було набуто нерухоме майно, а саме житловий будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Дані обставини підтверджуються будівельним паспортом №13 від 28.12.2008р., дозволом на право виконання будівельних робіт №807 від 21.05.2009р., виданим інспекцією ДАБК у Закарпатській області, рішенням виконавчого комітету Добрянської сільської ради від 30.09.2008р. №23 «Про дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку, декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованою інспекцією ДАБК у Закарпатській області 28.05.2014р. за №ЗК 22, технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 .

У відповідності до будівельного паспорту №13 від 28.12.2008р., дозволу на право виконання будівельних робіт №807 від 21.05.2009р., виданого інспекцією ДАБК у Закарпатській області, рішення виконавчого комітету Добрянської сільської ради від 30.09.2008р. №23 «Про дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку», сторонами було розпочато будівництво житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,1849 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка зареєстрована на ім`я відповідача ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №461173 від 25.12.2008р.

У відповідності до декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої інспекцією ДАБК у Закарпатській області 28.05.2014р. за №ЗК 22, індивідуальний житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 вважається закінченим будівництвом і готовим до експлуатації.

Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого Тячівським РПТІ 23.05.2014р. до складу домоволодіння входять: житловий будинок (та прибудови) - літера А, підвал - п/п, убиральня - Є, котельня - Б, навіс - В, літня кухня - Г, дроварня - Д, господарська будівля - Е, навіс - е.

Інвентаризаційна вартість будівель і споруд становить 575 038 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, докази є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовоються вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

А згідно ч. 1 ст 81 ЦПК України кожна строна зобов`язна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цимкодексом.

Твердження відповідача та його представника про те, що будівництво спірного будинку вчинено самочинно і впродовж 1995-1996 роках, а також про те, вище наведені документи на спірний будинок є сфальшованими в судовому засіданні належними та допустими доказами не стверджено.

Таким чином, виходячи з вище наведеного, суд вважає, що строни за час спільного проживання збудували житловий будинок в АДРЕСА_1 на земельній ділянці, що на праві власності належить відповідачу. Тобто вказаний будинок є спільною сумісною власністю сторін.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розподілити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом цьому суд не бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно правового висновку зробленого Верховним Судом України у справі № 6-47цс16 від 7 вересня 2016 р.: новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Правовий аналіз ст.ст. 60, 63, 69 СК України та ст..ст. 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Отже, хоч спірний будинок і не зареєстрований у встановленому законом порядку, однак може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

За таких обставин, суд вважає, що слід визнати ОСОБА_4 власником Ѕ частини житлового будинку з надвірними спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з цим, оскільки вказний житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0,1849 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка зареєстрована на ім`я відповідача ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №461173 від 25.12.2008р., то за позивачкою, як за власником Ѕ частини цього житлового будинку, слід визнати Ѕ частину зазначеної земельної ділянки.

Так, ч. 1 статті 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловийбудинок (крімбагатоквартирного), будівлюабоспоруду, переходить право власності, право користування на земельнуділянку, на якій вони розміщені, без зміниїїцільовогопризначення в обсязі та на умовах, встановлених для попередньогоземлевласника (землекористувача).

Згідно ч.1,4 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України, ст.377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Отже, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду згідно зі ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗКУкраїни переходить право власності на земельну ділянку, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не буловизначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-2 цс 15 від 18 лютого 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів.

Таким чином, виходячи із вище наведеного, суд вважає, що слід визнати ОСОБА_4 власником Ѕ земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,1849 га, кадастровий номер :02:0030, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо позовних вимог позивачки про відступлення від засади рівності часток подружжя та збільшення частки у спільному майні до 2/3 (двох третіх) частин, суд вважає, що такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки за неправомірну поведінку відповідач несе адміністративну, цивільну чи кримінальну відповідальність. А щодо не слати аліментів, то врахунок погашення заборгованості по аліментам можливе звернення стягнення на його частку майна.

За таких обставин, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, визнати ОСОБА_4 власником Ѕ частини житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,1849 га, кадастровий номер :02:0030, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76,77,78. 81, ст.ст. 263-265, 279 , 360-7 ЦПК України, ст. 60, ст.61, ст.63, ст.69, ст.70, ст.71ч. 1 ст. 74, ч. 2 ст. 74, Сімейного кодексу суд, ст..120 ЗК України ст..377ЦК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4 власником Ѕ частини житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,1849 га, кадастровий номер :02:0030, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканка АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканець АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлено 15.06.2022.

Суддя: В.В. Чопик