Дата документу 13.06.2022 Справа № 337/6947/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/6947/21 Головуючий у 1 інстанції: Бредун Д.С.
Провадження № 22-ц/807/1292/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Кочеткової І.В.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2022 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги (з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води),

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з оплати за житлово-комунальні послуги (з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води).

В обґрунтування позовних вимог вказано, що позивачем у період з 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2021 року надавались відповідачам послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаний період відповідачі, всупереч вимогам ст.ст. 64, 67, 68 ЖК України та ст.ст. 322, 526 ЦК України, не виконували свій обов`язок щодо здійснення оплати за надані послуги у повному обсязі, внаслідок чого у них перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 24 261,83 грн. Посилаючись на вказані обставини, Концерн «МТМ» просив стягнути з відповідачів суму заборгованості у розмірі 24 261,83 грн. в солідарному порядку, а також судовий збір у розмірі 2270,00 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13січня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь концерну «Міські теплові мережі» заборгованість з оплати послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період 01.12.2018р. по 30.09.2021р. у розмірі 14 935,06 гривень (чотирнадцять тисяч дев`ятсот тридцять п`ять гривень 06 копійок) солідарно; судовий збір у розмірі 1397,42 гривень (одна тисяча триста дев`яносто сім гривень 42 копійки) - по 698,71 гривень (шістсот дев`яносто вісім гривень 71 копійок) з кожного.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Концерн «Міські теплові мережі» в особі представника Прокоп`євої Т.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що судом не враховано той факт, що відповідачами здійснювались періодичні платежі за особовим рахунком № НОМЕР_1 , що свідчить про визнання ними боргу, а тому строки позовної давності декілька разів переривались такими платежами. Також Концерн посилається на продовження строків давності у в`язку із введенням карантину на території України.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив, проте це не заважає її розгляду за наявними матеріалами справи відповідно до приписів ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із п.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, що відповідачі проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.4, 16-17).

У період з 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2021 року відповідачам Концерном «МТМ» надавались послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , які сплачувались споживачами нерегулярно та не в повному обсязі нарахованих щомісячних сум.

.

За підрахунком позивача заборгованість за цей період утворилась на суму 24 261,83 грн.

Як встановлено за матеріалами справи, відповідачі не заперечують щодо користування послугами, які надаються Концерном , але просили суд лише застосувати строк позовної давності.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що позивачі не виконували належним чином зобов`язання зі сплати комунальних послуг, порушивши встановлений законом строк та порядок їх оплати. Між тим, визначаючи заборгованість в межах трирічного строку позовної давності у сумі 14 935,06 грн., суд зазначив, що наявність випадків переривання строку позовної давності щодо кожного з платежів за весь спірний період не доведена позивачем, а також не підтверджено документально здійснення таких платежів саме відповідачами.

Між тим, колегія наголошує на тому, що суд не врахував, що сума внесених відповідачами платежів у періоді заборгованості часто перевищувала розмір щомісячного нарахування у місяці споживання за користування комунальними послугами, а деколи оплата відбувалась у місяцях, у яких взагалі нарахувань за послуги не здійснювалось, що фактично свідчить про переривання спливу строку позовної давності.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом (ч.1 ст.525 ЦК України).

Частиною 1 ст.530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг закріплений також у статті 162 Житлового кодексу України.

У відповідності до статті 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), належному громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими у встановленому законом порядку тарифами.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду

України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі

№ 6-2951цс15.

Послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання відносяться до

комунальних послуг.

Законами України «Про житлово-комунальні послуги» (у обох редакція, які були чинні у певному періоді утворення заборгованості) передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг. При цьому такому праву прямо відповідає визначений обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 18 Правил про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, встановлено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , підключена до мережі централізованого опалення та постачання гарячої води, ці послуги у зазначений період надавалися, з приводу неналежної якості послуг або їх відсутності відповідачі до позивача не зверталися.

Утім, правильно визначившись із наявністю факту заборгованості, суд порушив норми матеріального права щодо застосування строків давності та їх переривання.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Частинами 1, 5 ст.261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з ч.1 ст.260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частинами 1, 2 ст.264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. В силу ч. 2 статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

У позовній заяві позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2021 року.

Суд першої інстанції, посилаючись на недоведеність позивачем наявності перери-

вання строку давності, допустив неправильне застосування норм матеріального права, а

саме, статті 264 ЦК України, до спірних правовідносин.

За відсутності будь-якої конкретизації з боку законодавця щодо дій боржника, які слід вважати визнанням ним свого боргу, вирішення у кожному конкретному випадку питання, чи вчинив боржник таку дію, яка свідчить про визнання боргу, є процесуальним обов`язком суду.

У постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 у справі №3-269гс16 наведено певний узагальнений перелік дій, які можуть свідчити про те, що боржник визнав свою заборгованість перед кредитором.

Зокрема, у постанові зазначено, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акту звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

У постанові Верховного Суду від 14.02.2018р. у справі №161/15679/15-ц наведено загальне тлумачення ч.1 ст.264 Цивільного кодексу України, яке полягає у тому, що вказана норма права пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку, коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто, коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта.

Стосовно визнання боргу щодо заборгованості з періодичних платежів, Верховним Судом України у постанові від 09.11.2016р. (справа №6-1457цс16) зазначено, що якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Колегія суддів зазначає, що переривання позовної давності у такому випадку може мати місце лише за умови, що сума внесених боржником коштів перевищує розмір щомісячного нарахування, що, у свою чергу, свідчить про визнання такою особою наявності заборгованості, оскільки ним погашається не лише поточне нарахування, а й частина заборгованості.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).

Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом (постанова Верховного Суду від 03.07.2019 р., справа №342/180/17).

Матеріалами судової справи встановлено, що суми внесених відповідачами коштів на оплату комунальних послуг у багатьох випадках у періоді, у якому виникла заборгованість, перевищують нараховані Концерном поточні суми оплати за надані послуги, а подекуди сплачуються відповідачами у місяцях, у яких взагалі не відбулось нарахування оплати за послуги.

Так, встановлено, що у квітні-вересні 2017р. позивачем не було нараховано оплату взагалі, але від відповідачів надійшла оплата у сумах по 300 грн. ( квітень-травень), 242,77 грн. (липень), по 250 грн. (серпень-вересень), що і свідчить про сплату існуючої заборгованості, а не поточних платежів, та відтак й її визнання відповідачами. Отже, такими проплатами перервано строк позовної давності, починаючи з жовтня 2015р., з якого позивач рахує заборгованість, тому строк по виниклій у цьому періоді заборгованості не сплив.

Наступними платежами у місяцях, у яких не відбувалось нарахування позивачем, є платежі: у травні 2018р. в сумі 600 грн., у серпні 2018р. в сумі 300 грн., у жовтні 2018р. в сумі 400 грн., у вересні 2019р. в сумі 500 грн., у липні 2021р. в сумі 700 грн., що теж є свідченням визнання боргу у вигляді намагання його погашати, тому відбувається переривання строку позовної давності. А у квітні, липні 2018р., липні-серпні 2019р., червні, серпні, вересні 2020р., травні-червні 2021р. розмір оплати перевищує розмір щомісячного нарахування, і це також свідчить на користь вказаним обставинам ( визнання боргу вчиненням певних дій).

З урахуванням зазначеного, колегія доходить до висновку про наявність факту переривання строку позовної давності діями відповідачів по всьому періоду заборгованості, що вказує на те, що строк позовної давності не пропущено позивачем у всьому періоді заборгованості, внаслідок чого стягненню з відповідачів підлягає заборгованість за весь заявлений позивачем період та у заявленому розмірі.

Висновки суду про те, що позивач не довів, що вказані платежі здійснені саме відповідачами, а тому ці платежі не можна враховувати як такі, що переривають строки позовні давності, колегія визнає помилковими. Не має юридичного значення той факт, ким здійснені ці платежі, але вони надійшли на особовий рахунок № НОМЕР_2 , відкритий на відповідача ОСОБА_1 , а тому презюмується, що вони здійснені відповідачами чи іншими особами за погодженнями з ними. Та згідно з вище наведеними правовими позиціями часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу є визнанням боргу, внаслідок чого відбувається переривання строку позовної давності.

Доводи апелянта про продовження строків давності на строк дії карантину (п.12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) не перевіряються судовою колегією в ході апеляційного розгляду справи, оскільки, з урахуванням вищезазначених обставин, переривання строку позовної давності відбулось таким чином, що з відповідачів належить стягнути всю заборгованість, що виникла з жовтня 2015р. по 30.09.2021р.

Відповідно до правової позиції, викладеної у рішенні ЄСПЛ, призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення можу забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (п.30 рішення ЄСПЛ у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» від 27.09.2001 р., №49684/99).

З урахуванням вище встановлених обставин, судова колегія визнає апеляційну скаргу обґрунтованою, тому змінює рішення суду в частині періоду та розміру стягнутої заборгованості, стягнувши солідарно з відповідачів суму заборгованості за оплату комунальних послуг за період з 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2021 року у розмірі 24 261,83 грн.

Змінюючи розмір стягнення, судова колегія вирішує питання щодо зміни розміру судового збору.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням пропорційності розміру задоволених вимог, з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 270,00 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 3 405,00 грн. на користь Концерну «Міські теплові мережі» у рівних частках.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» задовольнити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13січня 2022 року у цій справі змінити в частині періоду і розміру стягнутої заборгованості та судових витрат, виклавши його резолютивну частини в редакції цієї постанови.

Позов Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг (з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води) задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь концерну «Міські теплові мережі» заборгованість з оплати послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період 01.10.2015 року по 30.09.2021 року у розмірі 24 261,83 гривень (двадцять чотири тисячі двісті шістдесят одна гривня 83 копійки).

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір у розмірі 5 675 (п`ять тисяч шістсот сімдесят п`ять) гривень, по 2 837 (дві тисячі вісімсот тридцять сім) гривень 50 копійок з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 13 червня 2022 року.

Головуючий: С.В.Маловічко

Судді: І.В. Кочеткова

Г.С.Подліянова