КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/6819/2022 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.,

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 24 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Подільського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 про звільнення спадкового майна з-під арешту,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Подільського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 про звільнення спадкового майна з-під арешту.

Посилався на те, що рішення Подільського районного суду м. Києва від 27.01.2009 року, залишено без змін Апеляційним судом м. Києва, з ОСОБА_3 , який є батьком позивача, на користь ОСОБА_2 стягнуто суму боргу за договором позики у розмірі 38 770, 00 дол. США, 3 % річних у розмірі 7 933 грн 45 коп., судові витрати по сплаті державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 1 730, 00 грн., що разом становить належну до стягнення суму у розмірі 38 770, 00 дол. США та 9 633 грн 45 коп.

На виконання рішення суду Подільським РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві відкрито ВП №29919832, в рамках якого 25.02.2019 року головним державним виконавцем Савченко Ю.Й. винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все належне ОСОБА_3 майно у сумі боргу 295 427 грн 40 коп.

ОСОБА_3 було оскаржено зазначену постанову в судовому порядку, однак ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 16.06.2021 року, яку залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 09.11.2021, у задоволенні такої скарги було відмовлено.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер та після його смерті позивач у встановленому законом порядку прийняв спадщину, отримавши відповідні свідоцтва про право на спадщину.

05.02.2021 позивач звернувся до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження №29919832 та згідно з ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 14.04.2021 року заяву задоволено, замінено боржника у вказаному виконавчому провадженні ОСОБА_3 на ОСОБА_1 .

Позивач посилається на те, що він виконав свій обов`язок, передбачений правилами ст. 1281 ЦК України, щодо повідомлення кредитора його батька ОСОБА_2 та заміни боржника в межах ВП № 29919832, тоді як ОСОБА_2 не скористалася своїм правом щодо пред`явлення до нього вимог у встановлений законом строк, чим позбавлена права вимоги до нього в межах спадкового майна.

Позивач вважає, що арешт з успадкованого ним майна після смерті його батька має бути знятий, оскільки перешкоджає його праву розпорядження власністю.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 24 січня 2022 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з ухвалою суду, 11 лютого 2022 року ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та передати питання про відкриття провадження у справі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Посилається на те, що у поданому позові відсутні твердження про те, що порушено права позивача саме як боржника у виконавчому провадженні.

Крім того, посилається на те, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку щодо відмови у відкритті провадження у справі, оскільки позивачем подано позов про звільнення з - під арешту саме спадкового майна з посиланням на ст.1281 ЦК України.

Посилається на те, що виконав свій обов`язок, передбачений правилами ст. 1281 ЦК України щодо повідомлення кредитора батька позивача ОСОБА_2 шляхом заміни за його ініціативою його батька на позивача, як боржника в межах ВП № 29919832.

Посилається на те, що звернувся до суду з позовом тому, що кредитор його батька не скористалась своїм правом вимоги до ОСОБА_1 протягом щести місяців з того моменту як їй було повідомлено про те, що ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті батька, а тому за правилами ст. 1281 ЦК України втратила право вимоги до ОСОБА_1 , відповідно обтяження із спадкового майна за рахунок якого було забезпечено борг батька за його життя, має бути знято.

Крім того, посилається на те, що ОСОБА_2 не скористалась своїм правом щодо пред`явлення до боржника вимог у встановлений законом строк, чим станом на теперішній час позбавлена права вимоги до ОСОБА_1 в межах спадкового майна.

Посилається на те, що арешт з успадкованого майна після смерті батька повинен бути знятий, оскільки перешкоджає праву ОСОБА_1 розпоряджатися його ж власністю.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.

В судовому засіданні представник позивача підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у апеляційній скарзі.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що позивач не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та апеляційним судом перевірено, що рішення Подільського районного суду м. Києва від 27.01.2009 року, залишено без змін Апеляційним судом м. Києва, з ОСОБА_3 , який є батьком позивача, на користь ОСОБА_2 стягнуто суму боргу за договором позики у розмірі 38 770, 00 дол. США, 3 % річних у розмірі 7 933 грн 45 коп., судові витрати по сплаті державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 1 730, 00 грн., що разом становить належну до стягнення суму у розмірі 38 770, 00 дол. США та 9 633 грн 45 коп.

На виконання рішення суду Подільським РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві відкрито ВП №29919832, в рамках якого 25.02.2019 року головним державним виконавцем Савченко Ю.Й. винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все належне ОСОБА_3 майно у сумі боргу 295 427 грн 40 коп (а.с.11).

ОСОБА_1 було оскаржено зазначену постанову в судовому порядку, однак ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 16.06.2021 року скаргу ОСОБА_1 на неправомірні дії головного державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції України про скасування постанови про арешт майна боржника - залишено без задоволення (а.с.14-16).

Постановою Київського апеляційного суду від 09.11.2021 року ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 16.06.2021 року - залишено без змін. (а.с.19-25).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер та після його смерті позивач у встановленому законом порядку прийняв спадщину, отримавши відповідні свідоцтва про право на спадщину(а.с.26-28).

05.02.2021 позивач звернувся до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження №29919832 та згідно з ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 14.04.2021 року заяву задоволено, замінено боржника у вказаному виконавчому провадженні ОСОБА_3 на ОСОБА_1 (а.с.30-32).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією із сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження, оскільки ОСОБА_1 , як спадкоємець померлого боржника з посиланням на спеціальну норму ст. 1281 ЦК України звернувся до суду з позовом про звільнення спадкового майна з - під арешту та просив зняти арешт з належного йому на праві приватної власності майна, набутого за заповітом після смерті батька, колегія суддів не приймає до уваги виходячи з наступного.

Апеляційним судом встановлено, що позивач є боржником у виконавчому провадженні та не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18.

Крім того, роз`яснення, наведені в пункті 5 постанови №5 від 03.06.2016 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», згідно з якими у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження. У зв`язку із цим боржник (учасник кримінального провадження, на майно якого накладено арешт) не може пред`являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання. У разі пред`явлення до суду такого позову в порядку цивільного судочинства суддя має відмовити у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 205 ЦПК.

Інших доводів в чому полягає незаконність постановленої ухвали суду апеляційна скарга не містить.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленої у справі ухвали.

Оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 24 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 червня 2022 року.

Головуючий

Судді