Єдиний унікальний номер судової справи: 490/4109/20
Номер провадження 22-ц/812/370/22 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

13 червня 2022 року місто Миколаїв Справа №490/4109/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Ковальським Є.С.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1 - Гайдаржий А.В. ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Гайдаржий Андрієм Валерійовичем, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва 17 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А. в приміщені цього ж суду, повний текст складено 20 грудня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом стягнення компенсації половини його вартості,

встановив:

В липні 2020 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Гайдаржий А.В., звернувся до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_3 , який обґрунтовував наступним.

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , 05 жовтня 2016 року вони за спільні кошти придбали житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ., право власності на який оформили на ім`я відповідачки.

Під час підготовки позову про поділ майна подружжя йому стало відомо, що будинок був набутий відповідачкою на підставі договору дарування, а не за договором купівлі-продажу.

Дарувальники спірного житла не є близькими родичами ОСОБА_3 і у них не було жодних підстав дарувати їй житло, тим паче, що сторони передали дарувальникам грошові кошти за відчужене житло. Письмових підтверджень цьому у позивача не має, оскільки всі документи щодо спірного житла залишились у розпорядженні відповідачки.

Позивач стверджував, що шляхом укладення договору дарування сторони виключили необхідність додержання переважного права на купівлю частки інших співвласників домоволодіння. ОСОБА_1 вважав, що спірний будинок належить подружжю на праві спільної сумісної власності, оскільки набутий ними за час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу та підлягає поділу відповідно до положень статей 60,69-71 Сімейного кодексу України, а договір дарування від 05 жовтня 2016 року є удаваним на підставі положень статті 235 ЦК України.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати удаваним договір дарування № 1322 від 05 жовтня 2016 року посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С., та застосувати до правовідносин сторін цього договору положення законодавства, що регулюють відносини купівлі-продажу; визнати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю позивача та відповідачки; поділити між сторонами спільне сумісне майно подружжя, а саме житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 наступним чином: житловий будинок залишити у власності відповідачки та стягнути з ОСОБА_3 на його користь 213 000 грн. половини вартості цього житлового будинку; стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 2020 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору удаваним в якості співвідповідача ОСОБА_4 .

Заперечуючи проти позову, представник відповідачки ОСОБА_3 - адвокат Бараненко Д.В., посилався на відсутність коштів у подружжя на придбання спірного житла та його дарування спадкоємницею колишньої власниці будинку, з якою у її матері були дружні стосунки.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав переконливих та достатніх доказів того, що сторони спірного договору дарування діяли свідомо для досягнення будь-якої особистої користі, їхні дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників.

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати договір дарування від 05 жовтня 2016 року удаваним, то нерухоме майно набуте відповідачем ОСОБА_3 на підставі договору дарування в силу статті ст. 57 СК України є її особистою приватною власністю, а тому підстави для визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, його поділу відсутні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , поданій його представником - адвокатом Гайдаржий А.В., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки показам свідка ОСОБА_5 , яка укладала оспорюваний договір, як представник власника нерухомого майна, та підтвердила удаваність правочину, отримання нею 9 000 доларів США за купівлю-продаж будинку та їх перерахування власнику.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 перебували в шлюбі з 01 липня 2016 року.

05 жовтня 2016 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 1322, ОСОБА_5 , яка діяла від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності, посвідченої консулом Генерального консульства України в м. Чикаго США Боднаром І.С. 08 вересня 2016 року, подарувала ОСОБА_3 2/5 частки домоволодіння АДРЕСА_1 .

У пункті 14 вказаного договору сторони підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

Вищезазначеною довіреністю від 08 вересня 2016 року, яка позивачем не оспорювалась, ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_5 подарувати належні їй на праві власності 2/5 частини домоволодіння за зазначеною вище адресою ОСОБА_3 , укласти та підписати від її імені відповідний договір дарування визначаючи терміни та інші умови на власний розсуд. Укладення іншого договору ніж дарування ця довіреність власника спірного житла не містить.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилалася, зокрема на те, що передача ОСОБА_3 у власність ОСОБА_7 житлового будинку фактично здійснювалася за грошові кошти подружжя, тобто оспорюваний договір дарування є удаваним правочином, вчиненим для приховання іншого правочину, а саме договору купівлі - продажу.

19 вересня 2017 року позивач зареєстрував своє місце проживання за адресою вказаного житлового будинку.

Письмових доказів щодо передачі подружжям грошових коштів на придбання житлового будинку матеріали справи не містять.

Згідно рішення виконкому Миколаївської міської ради № 600 від 14 серпня 2017 року частині будинку (літ.А, загальною площею 54,0 кв.м.) та земельній ділянці, загальною площею 77 кв.м. по АДРЕСА_2 , які належать ОСОБА_3 надано нову адресу: АДРЕСА_2 .

Згідно Звіту з незалежної оцінки майна - вказаного житлового будинку по АДРЕСА_2 - станом на липень 2020 року оціночна вартість становить 432 000 грн.

Згідно довідки КП ММБТІ станом на день укладення договору, у вказаному домоволодінні право власності зареєстровано також за іншими співвласниками - ОСОБА_8 , - 9/50 часток, ОСОБА_9 , - 9/50 часток та інші.

З пояснень допитаного судом першої інстанції свідка ОСОБА_5 слідує, що вона укладала оспорюваний договір як представник власника частини будинку ОСОБА_4 . Укладаючи угоду її здивувало, що договір оформлюється лише на відповідачку, від якої вона отримала 9 000 доларів США, підписала договір та перерахувала гроші ОСОБА_4 . Зазначала, що усвідомлювала, що підписала договір дарування, розуміючи, що фактично відбулася купівля-продаж.

Як пояснила допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 , яка є співвласником домоволодіння по АДРЕСА_2 , після смерті колишньої власниці - її онука ОСОБА_11 довго намагалася продати будинок, проте він був в незадовільному стані і покупці тривалий час не знаходилися. Ріелтори пропонували і їй викупити цю частку, проте вона відмовилася. Третя співвласниця десь проживала в Одесі, де невідомо. В подальшому вже Паламарчуки стали робити там ремонт, на якій підставі вони набули у власність цей будинок - їй невідомо.

Як пояснив допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_12 , який є батьком відповідачки ОСОБА_3 , його дружина дійсно була ріелтором і тривалий час намагалася продати спірний будинок на прохання онуки своєї знайомої ОСОБА_13 , з якою разом лікувалася від онкозахворювання. Будинок не продавався, там були і негаразди з документами, і він потребував капітального ремонту, а також були зовсім захаращені частки інших співвласників. В подальшому ОСОБА_11 запропонувала його дружині прийняти в дар цей будинок, оскільки він їй не потрібен, вона в Україну не збирається повертатися, а будинок і надалі руйнується. Їх донька щойно вийшла заміж, отже вони з дружиною вирішили прийняти цей дарунок, вкласти туди значні кошти - відремонтували стелю та дах, укріпили стіну, щоб молодим була хоч якесь житло. Батьки позивача ніяк їм не допомагали, все робили за свій кошт. Оскільки дружина знала, що вона невиліковно хвора, то вирішили одразу оформити будинок на доньку. Жодних коштів дарувальнику за будинок вони не передавали.

Позивач стверджував, що договір дарування від 05 жовтня 2016 року є удаваним правочином, оскільки мав бути укладений договір купівлі продажу.

Частиною першою ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Згідно ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину удаваним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України).

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи. що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм. Що регулюють цей правочин (висновок Верховного Суду України у постанові від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026 цс 16).

Якщо правочин, який насправді вчинено суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним має довести: 1) факт укладення правочину, що є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж тих, що передбачені насправді вчинених правочинів, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Для визнання у даній справі удаваним договору дарування частки житлового будинку, укладених між відповідачами, доказуванню підлягає факт умисного укладення сторонами договору дарування з метою приховання договору купівлі-продажу, а також те, що між ними виникли правовідносини з приводу купівлі-продажу вказаного майна, а не дарування (постанова Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі №200/18266/15-ц (провадження № 61-34543св18).

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників (постанова Верховного Суду від 04 вересня 2019 року справа № 520/9632/16-ц).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року по справі №726/859/14.

Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу (стаття 216 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Відповідно до статей 12,81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Аналізуючи викладені обставини колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що при укладенні спірного договору дарування воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені оспорюваним правочином.

У позові і у судовому засіданні суду першої інстанції позивач не заначив суму грошових коштів, які начебто були передані ним за покупку будинку.

Докази того, що ОСОБА_7 передавала кошти ОСОБА_5 у зв`язку з укладенням договору дарування (купівлі-продажу) будинку в матеріалах справи відсутні.

Покази свідка ОСОБА_5 , яка була представником дарувальника при укладенні угоди про отримання грошових коштів за оспорюваним правочином, є безпідставними, оскільки спростовуються письмовим доказом, а саме виданою власником будинку довіреністю, якою вона уповноважила ОСОБА_5 лише подарувати належні їй частки домоволодіння саме ОСОБА_3 . Доказів переводу будь-яких грошових коштів власнику будинку ОСОБА_4 після укладення оспорюваного договору позивачем не надано.

До того ж, позивачем не спростовані заперечення відповідачки про дружні стосунки її матері і колішнею власницею будинку, який у спадок отримала ОСОБА_4 і бажала подарувати ОСОБА_3 .

Отже, як вірно констатував суд першої інстанції позивачем не доведено, що уклавши, на твердження позивача, удаваний правочин - договір дарування від 05 жовтня 2016 року, між сторонами насправді встановились інші правовідносини, та на що була спрямована воля сторін в удаваному правочині.

Позивачем взагалі не зазначено, які саме істотні умови договору купівлі-продажу спірного будинку були обумовлені та чи досягнуто згоди між сторонами щодо укладення договору саме на таких умовах.

За такого, суд першої інстанції дослідивши і надавши належну оцінку наданим доказами, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність підстав визнання оспорюваного договору дарування недійсним згідно статті 235 ЦК України.

Відповідно до пунктів 1-3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За таких обставин, встановивши відсутність підстав вважати договір дарування від 05 жовтня 2016 року удаваним, та те, що нерухоме майно набуте відповідачем ОСОБА_3 на підставі договору дарування і в силу статті ст. 57 СК України є її особистою приватною власністю, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, його поділу.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив всі обставини справи, дав їм належну правову оцінку, рішення суду постановлено у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування з мотивів викладених у апеляційній скарзі відсутні.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Гайдаржий А.В., залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Гайдаржий Андрієм Валерійовичем, залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва 17 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадку та з підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Н. В. Самчишина

Судді: П. П. Лисенко

Т. В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 14 червня 2022 року.