Провадження №2/522/1578/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання - Семешиної Л.В.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області про встановлення факту проживання однією сім`єю,

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси 14.05.2021 року надійшов позов ОСОБА_1 , пред`явлений до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області Одеське міське відділення, за яким просила встановити факт сумісного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з її сином - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у період із 28 лютого 2009 року по 11 грудня 2018 року, тобто по день смерті останнього.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 11 грудня 2018 року, о 20 год. 15 хв. ОСОБА_2 , син заявниці ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) у результаті нещасного випадку, що стався на пасажирському катері «Валенсія», який знаходився на відстані 12 миль від берегової лінії на траверсі мису Великий Фонтан м. Одеси опинився за бортом судна, що привело до загибелі, тіло якого не знайшли. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 11.11.2020 року, по справі 496/2206/19, було оголошено померлим ОСОБА_2 , датою смерті вважається 11.12.2018 р. Біляївським міжрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було складено актовий запис № 1 щодо реєстрації смерті ОСОБА_2 та видано свідоцтво про смерть на бланку серії НОМЕР_1 від 13.02.2021 р..

Посилалась на те, що вона, ОСОБА_1 , є матір`ю померлого ОСОБА_2 де вони разом проживала однією сім`єю , а отже має право на отримання страхової компенсації та збитків з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області Одеське міське відділення. У зв`язку зі смертю сина, вона звернулась до відповідача із заявою від 15.03.2021 р, про виплату одноразової допомоги на сім`ю. Однак відповідачем було відмовлено в задоволені зазначеної заяви у зв`язку із тим, що позивачка не підтвердила факт проживання однією сім`єю (станом на день настання нещасного випадку) з померлим сином ОСОБА_2 , про що свідчить лист відповідача № 05/879 від 18.03.2021 р..

Посилалась на те, шо загиблий ОСОБА_2 , проживав разом із нею, ОСОБА_1 , починаючи із початку 2009 року і до моменту настання нещасного випадку загиблого сина - 11.12.2018 року. Вони постійно проживали разом однією сім`єю, вели спільне господарство за адресою: АДРЕСА_1 . Але відповідач не вважає надані позивачем документи за підтвердження самого факту проживання однією сім`єю, на підставі чого відмовляється сплачувати одноразову допомогу на сім`ю у зв`язку із смертю загиблого, чим на думку позивача грубо порушує її права.

Вищевикладене, підставою для звернення позивачки до суду, з вимогами про встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю з метою подальшого отримання страхової компенсації та збитків.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17.05.2021 року було відкрито провадження у справі.

До суду 07.06.2021 року надійшов відзив на позов від представника відповідача (а.с.30-44), згідно яких заперечували проти позову та просили відмовити. Посилались на те, що Одеське міське управління позбавлене статусу юридичної особи, а отже не може бути відповідачем по справі. Також посилились на те, що справа не підсудна Київському районному суду м. Одеси, а має розглядатись Приморським районним судом м. Одеси. Щодо суті позовних вимог, то зазначили, що на момент смерті ОСОБА_2 вже був повнолітнім, йому виповнилось 26 років, а отже втратив статус дитини, а щодо встановлення факту спільного проживання то Управління фонду не наділене відповідними повноваженнями. Між тим, вважають, станом на день смерті сина позивача - ОСОБА_1 у неї та у сина були відсутні законодавчо визначені взаємні права та обов`язки. Позивачка не була зобов`язана утримувати свого сина, а він у свою чергу не був зобов`язаний утримати свою матір. Вважають, що факт, про встановлення якого заявлено позивачем, не підтверджено належними доказами.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09.09.2021р. дану цивільну справу було передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси.

Матеріали позову були розподілені на суддю Приморського районного суду м.Одеси Домусчі Л.В. та передані на розгляд 17.11.2021 року.

Ухвалою суду від 19.11.2021 року. справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 29.11.2021 року.

У підготовче засідання призначене на 29.11.2021 року з`явилися ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_3 , які позов підтримали, просили задовольнити. Також представник позивача просив задовольнити клопотання щодо виклику та допиту у якості свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Проти закриття підготовчого засідання по справі та призначити її до розгляду по суті не заперечували.

Представник відповідача - Палієнко Д.О. у підготовчому засіданні позов не визнала в повному обсязі, щодо клопотання про виклик свідків зазначила, що вказане клопотання до відповідача не надходило та вони з цим клопотанням не ознайомленні. Питання щодо можливості закриття підготовчого засідання по справі та призначити її до розгляду по суті залишила на розсуд суду.

Суд протокольною ухвалою задовольнив клопотання представника позивача, та викликав в якості свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Суд протокольно звернув увагу на те, що представник відповідача зловживає своїми процесуальними правами, заявляючи клопотання про те, що вони не ознайомлені з матеріалами справи, оскільки відзив відповідачем подано ще 07.06.2021 року, та будь-якого клопотання з боку сторони відповідача щодо не ознайомлення з матеріалами справи, чи надання справи для ознайомлення, до суду не надходило.

Ухвалою суду від 29.11.2021 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 26.01.2022 року.

До суду 28.12.2021 року надійшли письмові пояснення представника відповідача, згідно яких наполягали на тому, що надана позивачем форма довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб скасована, а тому є неналежним доказом. Окрім того, в самому акті спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 11.12.2018 року зазначено, що «особи, які перебувають на утриманні потерпілого ОСОБА_2 - на встановлені».

У судовому засіданні 26.01.2022 року були присутні: представник позивача - ОСОБА_3 та позивачка, також з`явився представник відповідача.

Суд протокольно за клопотанням відповідача замінив належного відповідача Одеського міського відділення на належного - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області, яке має статус юридичної особи.

Позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Позивачка посилалась на те, що позивачка була матір`ю загиблого ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому тіло сина не знайшли і тому вони були вимушені згодом звертатись до суду с заявою про визнання його померлим. Вин проживав разом з ними, мамою, її чоловіком та сестрою, проживав в будинку в окремій кімнаті, допомогав їм по господарству, сам працював, і купив телевізор та іншу побутову техніку, їздив на їх автомобілі, уу нього не було іншої сімї. Проте відповідач відмовив позивачці у виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з втратою сина, з посиланням на те, що факт родинних відносин не підтверджено. Між тим, із такою відомою не згодні, смерть сина і так завдає їй моральні страждання, але вимушена ще раз звернутись до суду. Також просили вирішити питання про стягнення судових витрат. Позивачка пояснення представника підтримала, додатково пояснила, що жила разом із сином, вели спільний побут та спільний бюджет, коли син почав працювати, то він давав кошти на ремонт, заміну котла, давав кошти на придбання продуктів та вирішення інших побутових питань, з відчимом разом ремонтували автомобіль. Іншої родини у сина не було.

Представник відповідача - адв. Музика А.І. заперечувала проти позову та просила відмовити, посилаючись на те, що померлий ОСОБА_2 на день загибелі був повнолітнім, а отже не мав статусу дитини. Окрім того довідка про склад сім`ї не має юридичної сили, оскільки постановою КМУ така втратила силу.

Також надали свої пояснення свідки: ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ..

Суд, вивчивши матеріали даної цивільної справи, заслухавши пояснення присутніх сторін та свідків, оцінивши надані докази, приходить до наступного.

Із матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 була матір`ю - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , актовий запис №708.

11 грудня 2018 року, о 20 год. 15 хв. ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) у результаті нещасного випадку, що стався на пасажирському катері «Валенсія», який знаходився на відстані 12 миль від берегової лінії на траверсі мису Великий Фонтан м. Одеси опинився за бортом судна, що привело до загибелі, тіло якого не знайшли.

Вказані обставини були встановленні рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 11.11.2020 року, по справі 496/2206/19, яким також було оголошено померлим ОСОБА_2 , датою смерті вважається 11.12.2018 р. (а.с.5-6).

Біляївським міжрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було складено актовий запис № 1 щодо реєстрації смерті ОСОБА_2 та видано свідоцтво про смерть на бланку серії НОМЕР_1 від 13.02.2021 р..

Після смерті сина, позивача ІНФОРМАЦІЯ_3 звернулась до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області з заявою про виплату одноразової допомоги на сім`ю у зв`язку зі смертю сина - ОСОБА_2 ..

Листом від 18.03.2021 року вих.№05/879 (а.с.12) Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області відмовило у призначенні щомісячних стразових виплат та одноразової допомоги особам, які перебували на утриманні ОСОБА_2 , у зв`язку з відсутністю на це підстав. Роз`яснено про необхідність звернення до суду за встановленням факту проживання однією сім`єю.

Вирішуючи спір виходить із наступного.

За вимогами ч. 2 ст. 315 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч. 3 ст. 315 ЦПК України).

Суд вбачає, що встановлення відповідного факту необхідно позивачу для отримання у подальшому соціальних виплат у зв`язку зі смертю сина.

Згідно із ч.ч.2, 4 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Рішенням Конституційного суду України в справі № 1-8/99 (за конституційними поданнями Служби безпеки України та інших про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») визначено, що до кола членів сім`ї належать дружина (чоловік), їх діти і батьки, проте членами сім`ї можуть бути визнані й інші особи за умов постійного проживання і ведення спільного господарства, тобто не лише близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід, баба), але й інші родичі або особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.

Виходячи з аналізу вказаної норми СК, сім'єю є соціальна група, що складається з людей, які зазвичай перебувають у шлюбі, їхніх дітей (власних або прийомних) та інших осіб, поєднаних родинними зв`язками з подружжям, кровних родичів, а також людей, що спільно проживають на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, яка здійснює свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності, виховання дітей.

Отже, критерієм союзу двох осіб, як сім`ї є одночасна наявність трьох обставин: 1) спільне проживання; 2) пов`язаність спільним побутом; 3) наявність взаємних прав та обов`язків.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків.

Для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю необхідно довести ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення такого факту.

Довести дані обставини можуть допомогти такі документи: свідоцтво про народження дитини, довідка з місця проживання, листи ділового і особистого характеру, фотографії спільного дозвілля тощо.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року в справі № 554/14633/15-ц (провадження № 61-9952св18) та від 21 березня 2019 року в справі № 461/4689/15-ц (провадження № 61-43735св18).

Суд вбачає, що померлий ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований разом із родиною позивачки (вона, донька, чоловік і померлий син) за адресою: АДРЕСА_1 , що не спростовано відповідачем, як і факт проживання померлого за вказаною адресою.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засідання пояснив, що був знайомий із померлим ОСОБА_2 , він був його сусідом, мешкав у будинку навпроти (№42). Свідку знайома вся родина позивача більше 10 років. Десь три роки тому ОСОБА_2 загинув, а за життя мешкав із батьками, допомагав їм по господарству (в будівництві). Свідок ніколи не бачив, щоб померлий сварився з родиною, останній завжди допомагав своєму вітчиму та жив із матір`ю (позивачкою) як одна сім`я.

Свідок ОСОБА_4 пояснила, що знайома з позивачкою приблизно 15 років. Свідку відомо, що у позивача є родина : чоловік ОСОБА_10 та двоє дітей (донька ОСОБА_11 та син, що загинув, - ОСОБА_2 ). Вони всі разом мешкали в одному домі по АДРЕСА_1 . Свідок часто бувала у них в гостях ще за життя ОСОБА_2 . Зазначила, що син позивачки як закінчив навчання, допомагав матері, робив ремонт, придбав матрац та нову техніку (комп`ютер). Вони жили як одна родина, пов`язана спільним побутом та бюджетом. У загиблого не було іншої сім`ї.

Свідок ОСОБА_5 пояснила, що знайома з родиною позивача давно, оскільки вони купили в 2005 році у її матері будинок та вони почали дружити. Вся родина позивача (чоловік ОСОБА_10 , діти: ОСОБА_11 та ОСОБА_2 ) всі були вхожі до них. Свідок зазначила, що діти позивача росли на її очах. До своєї загибелі ОСОБА_2 завжди допомагав батькам по господарству та вирішенню побутових питань, витрачав кошти на придбання техніки, купляв продукти харчування на всю родину. Іншої родини у нього не було.

Отже, факт спільного проживання, ведення спільного побуту та господарства підтверджений показами свідків та не спростовано відповідачем.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме слід встановити факт сумісного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) з її сином - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у період із 28 лютого 2009 року по 11 грудня 2018 року, тобто по день смерті останнього, при цьому судом враховано письмові докази подані сторонами, та покази допитаних в судовому засідання свідків.

Таким чином судом встановлено, що позивачка, втративши сина, вимушена була звертатись до суду з метою оголошення його померлим, згодом звернулась до відповідача з метою отримання від держави передбаченої допомоги, яка передбачено ч.6 ст.42 закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» , проте Фонд з огляду на відсутність відомостей що загиблий мав інше реєстрації або проживання, відсутність іншої сім`ї, на думку суду безпідставно відмов матері у виплаті одноразової допомоги, чим змусив позивачку знову звертатися до суду та за юридичною допомогою до адвоката задля отримання гарантованої державою допомоги. При цьому суд враховує, що сам факт загибелі сина був і є для неї дуже великою травмою, та попри вказане та передбаченої норми закону, відповідач в особі Фонду, посилаючись лише на підзаконний Акт-Постанову правління Фонду соціального страхування «Про затвердження порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат , від 19.11.2018р.№11, за якою на їх погляд необхідна довідка про склад сім" ї померлого, одночасно посилається, що така форма довідки скасована.

Суд вважає, що така відмова позивача беззаперечно порушує права позивачка, а позов є обґрунтованим і таким що підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовій збір в розмірі 908, 00 грн., який підлягає стягненню з відповідача (а.с.4).

Із приводу вимог про стягнення витрат на правничу допомогу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України.

Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку , що встановлені договором.

Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.

На підтвердження вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу стороною позивача була наданою копії договору про надання правової допомоги від 12.05.2021 року, додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги від 12.05.2021 року (а.с.19), згідно якого вартість послуг склала 5 500 грн. (за збір доказів та підготовку позову - 2500 грн.; за представництво інтересів у суді - 3000 грн.), копію квитанції до прибуткового касового ордера від 12.05.2021 року на суму 5500 грн. (а.с.20).

За викладеного, суд приходить до висновку, що витрати позивача на правничу допомогу знайшли своє підтвердження за розглядом справи, а отже також підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.. 15, 16, 29 ЦК України, ст.3 СК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст.1, 3-13, 23, 42, 43, 48, 49, 58, 64, 76-81, 83, 89, 95, 133,141, 174, 209-211, 227-229, 234, 235, 242, 244, 246-248, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області про встановлення факту проживання однією сім`єю - задовольнити.

Встановити факт сумісного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) з її сином - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у період із 28 лютого 2009 року по 11 грудня 2018 року, тобто по день смерті останнього.

Стягнути із Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати у розмірі судового збору - 908 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок) та у розмірі витрат на правову допомогу - 5500 грн. (п`ять тисяч п`ятсот гривень 00 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 04.02.2022 року.

Суддя: Домусчі Л.В.