22.04.2022 Єдиний унікальний номер 205/4807/21
Єдиний унікальний номер судової справи: 205/4807/2021
Номер провадження: 2/205/748//2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2022 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування в особі Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про вселення,-

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 (далі - Позивач) в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 про вселення, треті особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування в особі Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про вселення.

В обґрунтування позовних вимог по такій справі позивач посилається на те, що 02.08.2002 року було зареєстровано шлюб між нею, ОСОБА_1 , та ОСОБА_6 . Від цих шлюбних стосунків народилася дитина: донька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час шлюбу з ОСОБА_6 , останньому його найближчі родичі подарували квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.10.2020 року шлюб між ОСОБА_1 , та ОСОБА_6 було розірвано. Після розірвання шлюбу позивач зазначає, що вона з донькою залишилася проживати в спірній квартирі, але між нею та її колишнім чоловіком склалися неприязні стосунки у зв`язку з тим, що у колишнього чоловіка ОСОБА_6 з`явилася інша жінка, яка почала проживати разом з ними у спірній квартирі.

Далі позивач зазначає, що після чергової сварки, 14.03.2021 року ОСОБА_6 відібрав у неї ключі від спірної квартири та вигнав її з донькою з дому зі словами, що вони заважають йому жити та незадовго до цього випадку попросив у нашої доньки її паспорт та не повернув.

Таким чином, 24.03.2021 року позивач змушена була звернутися до ВП № 3 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області з відповідною заявою про злочин в порядку ст. 214 КПК України. Із письмової відповіді ВП № 3 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 05.04.2021 року за № 439/Щ-15 та від 14.04.2021 року за № 43.з/105740 позивач зазначає, що їй стало відомо, що її колишній чоловік, з метою уникнення цивільно - правової відповідальності за отримані та неповернуті ним грошові кредитні кошти, вирішив подарувати належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , своїй рідній сестрі ОСОБА_3 (далі - Відповідач), та приписати спільну доньку сторін ОСОБА_2 за місцем реєстрації відповідача: АДРЕСА_3 .

Отже, на сьогоднішній день позивач вказує, що вона та її донька не мають постійного місця проживання, змушені тимчасово проживати разом з донькою у свої друзів, спричиняючи їм незручності, у зв`язку з чим виникла необхідність звернення до суду з даним позовом про вселення її, ОСОБА_1 , та її неповнолітньої доньки, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до квартири АДРЕСА_4 .

Відповідач та її представник подали до суду письмові пояснення, в яких просили відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування таких заперечень представник відповідача посилався на те, що позивач не довела таких обставин, у тому числі: реєстрації свого місця проживання у спірній квартирі, існування визначеного і обумовленого з власником ОСОБА_3 і наймачами членами родини останньої певного порядку користування квартирою та наявність згоди членів сім`ї власника квартири. При цьому спірна квартира за адресою: АДРЕСА_3 , ніколи постійним місцем проживання позивача не була, з відповідачем, яка не є власником вказаної квартири та членами сім`ї останньої, які є наймачами квартири спільного господарства не вели, згоди від членів сім`ї власника квартири на вселення - не отримувала, а тому підстави для задоволення позовних вимог про вселення відсутні.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4 , також, подала до суду письмові пояснення, в яких просила відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування таких заперечень третя особа посилалася на те, що оскільки ні позивач ні її неповнолітня донька не є членами сім`ї власника спірної квартири ОСОБА_3 , ніколи не вселялись в спірну квартиру, не мешкали в спірній квартирі, ніколи не отримували згоди інших повнолітніх осіб, які постійно мешкають за адресою спірної квартири, на їх вселення та проживання за адресою: АДРЕСА_3 , то і підстав просити суд, застосувати такий засіб захисту порушеного права як вселення в спірну квартиру, ні у позивача ні у її неповнолітньої доньки не має.

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Представник позивача у судовому засідання позовні вимоги підтримав в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів, посилався на обставини, що викладені у позовній заяві. Після оголошення перерви, надав до суду письмову заяву про завершення розгляду справи за його відсутності. У такій письмовій заяві просить позов задовольнити в повному обсязі, з урахуванням уточнених позовних вимог.

Представник відповідача у судовому засідання позовні вимоги не визнав. Після оголошення перерви, надав до суду письмову заяву про завершення розгляду справи за його відсутності. У такій письмовій заяві позов не визнає та просить в його задоволені відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Органу опіки та піклування в особі Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, надали суду письмову заяву, в якій просять розгляд справи провести за їх відсутності, та прийняти рішення згідно матеріалів справи та відповідно до вимог чинного законодавства України.

Треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , у судове засідання не з`явилися, надали до суду письмові заяви про розгляд справи у їх відсутність та відмовити позивачу у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися.

З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення виходячи із наступного.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з ОСОБА_6 знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 02 серпня 2002 року по 29 жовтня 2020 року. Від цих шлюбних стосунків народилася дитина: донька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії № НОМЕР_1 від 16.08.2005 року.

Матеріалами справи також підтверджено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.10.2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було розірвано.

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_4 , що підтверджується Договором дарування, посвідченого 02.02.1996 року державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстром № 3-4100, зареєстрованого в БТІ за № ХХХУП-8 від 31.01.1996 року.

Матеріалами справи також підтверджено, що у квартирі АДРЕСА_4 , зареєстровані відповідач по справі - ОСОБА_3 , уповноважений власник, її донька - ОСОБА_4 , її донька - ОСОБА_5 , її онука - ОСОБА_7 ,а також її племінниця - ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою № 10147 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб від 15.09.2021 року.

Разом і з цим, будь-які достатні, належні та допустимі докази щодо того, що позивач разом із дитиною використовували таке приміщення як місце свого проживання, вели спільне господарство із відповідачем матеріали справи не містять, як і не містять згоди відповідача їх на вселення до такої квартири.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Розглядаючи позовні вимоги про вселення у житлове приміщення, право власності на яке зареєстроване за відповідачем, суд зазначає, що Конституцією України одночасно передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Одночасно із цим, згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07).

Також вирішуючи спір про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювалося угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Вказана правова позиція викладена в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із наступними змінами та доповненнями) внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25 травня 1998 року.

Судом встановлено, що власником квартири є ОСОБА_3 , відповідач по справі.

В даному випадку судом встановлено, а сторонами не спростувалась та обставина, що ОСОБА_1 у спірному житловому приміщенні не зареєстрована, не є членом сім`ї відповідача, фактично у такому спірному приміщенні ніколи з дитиною ОСОБА_2 не проживала, будь-якого спільного господарства із відповідачем по справі не вели.

Тобто вказане житлове приміщення для позивачів по справі не є житлом, в розумінні ст. 8 Конвенції.

Відповідач ОСОБА_3 , як власник, своєї згоди на проживання вказаних осіб у квартирі АДРЕСА_4 не надавала.

Суд зазначає, що як на єдину підставу виникнення права користування такою квартирою АДРЕСА_4 позивач посилається на обставину реєстрації дитини за вказаною адресою.

Суд звертає увагу, що із вказаного приводу Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Таким чином, в даному випадку за відсутності доведених обставин наявної згоди відповідача на вселення позивача, ведення спільного господарства сторонами, використання такої спірної квартири як постійного місця проживання стороною позивача, суд вимушений констатувати, що сама по собі реєстрація ОСОБА_2 за такою адресою не дає підстав стверджувати про виникнення права користування таким житловим приміщенням у сторони позивача.

Задоволення позову лише з вказаної підстави призведе до непропорційного втручання у право власності відповідача на вказану квартиру, та становитиме надмірний тягар для такого учасника справи.

У зв`язку із чим суд доходить висновку, що вимоги позивача не ґрунтуються на законі, у зв`язку із чим відмовляє в задоволені позову у його повному обсязі.

VІ. Розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі викладеного, суд вважає, сплачений судовий збір віднести на рахунок позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст..ст.317, 319, 321, 383, 391 Цивільного кодексу України, статтями 4, 5, 12, 76, 80, 81, 141, 142, 263-265, 352 Цивільного процесуального кодексу України, ст.. 150 ЖК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ), треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування в особі Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради (місце знаходження: 49064, м. Дніпро, пр. Сергія Нігояна, 77), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ), про вселення - відмовити.

2. Судові витрати по справі у вигляді судового збору віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан