ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

08 червня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/10716/21

Головуючий у першій інстанції - Маринченко О. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/501/22

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Онищенко О.І., Шитченко Н.В.

із секретарем - Шкарупою Ю.В.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 грудня 2021 року (місце ухвалення - м. Чернігів, дата складання повного рішення - 14.12.2021) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики. В обґрунтування позову посилалась, що ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 05.03.2020 у справі № 750/1944/20 в якості забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики був накладений арешт на 1/2 частку об`єкта незавершеного будівництва, площею 1164 кв.м, готовністю 96%, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 . На виконання ухвали суду постановами приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Палігіна О.П. від 07.03.2020 відкрито виконавче провадження та накладено арешт на належну ОСОБА_2 1/2 частину незавершеного будівництва, а також внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про відповідне обтяження.

Вказує, що постановою Чернігівського апеляційного суду від 03.06.2021 залишено без змін рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 28.12.2020 у справі № 750/1962/20, яким з ОСОБА_2 на її користь стягнуто заборгованість в сумі 3199320 грн 77 коп., а 18.06.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Палігіним О.П. були відкриті виконавчі провадження № 65864745 та № 65864787 на підставі виконавчих листів щодо виконання вказаного рішення суду, у зв`язку з чим вона очікувала на реальне його виконання за рахунок звернення стягнення на майно, яке було арештоване на підставі ухвали суду про забезпечення її позову.

Проте, позивачка наголошує, що приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Палігін О.П. не може звернути стягнення на належну ОСОБА_2 1/2 частину незавершеного будівництва, оскільки на нього вже звернуто стягнення у виконавчому провадженні № 65302619, де стягувачем є ОСОБА_3 , а боржником - ОСОБА_2 .

Також посилається, що 04.06.2021 вона дізналася, що не зважаючи на накладений ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 05.03.2020 арешт, вказана 1/2 частина незавершеного будівництва, що належить ОСОБА_2 , була виставлена на електронні торги ДП «Сетам» при здійсненні виконавчого провадження № 65302619 з виконання виконавчого напису нотаріуса № 2005 від 26.04.2021, виданого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю.В., яке знаходиться у приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Приходька Ю.П.

Як вказує позивачка, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 30.03.2021 був укладений договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 6000000 грн строком до 19.04.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1348.

Позивачка вважає, що оспорюваний договір є недійсним, оскільки на час його укладення ОСОБА_2 мала не виконані зобов`язання перед нею за договором позики від 07.10.2014 в сумі 3199320,77 грн і, знаючи про наявність арешту, накладеного ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 05.03.2020 у справі № 750/1944/20 та про перебування в провадженні Чернігівського апеляційного суду її апеляційної скарги на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 28.12.2020 у справі № 750/1962/20 про стягнення боргу в сумі 3199320,77 грн, взяла в позику грошові кошти не для їх повернення, а з метою утворення нового кредитора.

Стверджує, що вказаний договір не був реально виконаний сторонами, не був спрямований на реальне настання обумовлених в договорі правових наслідків, у зв`язку з чим у неї є сумніви щодо спроможності відповідача ОСОБА_3 надати у позику грошові кошти в сумі 6000000 грн, оскільки свою діяльність як ФОП він припинив у 2016 році, а жодні об`єкти нерухомого майна ним не відчужувались. Крім того, на переконання позивачки, сумнівною є доцільність одержання ОСОБА_2 в позику на 20 днів такої значної суми коштів, адже вона отримавши їх не набула права власності на об`єкти нерухомого майна, не повернула грошові кошти позивачу, так само не повернула їх і ОСОБА_3 .

Також, як наголошує позивачка, є сумнівною спроможність ОСОБА_2 повернути таку суму (у разі її витрачання) вже через 20 днів після її одержання, оскільки подаючи у січні 2021 року апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 28.12.2020 у справі № 750/1962/20 ОСОБА_2 просила суд звільнити її від сплати судового збору, оскільки вона має незначний дохід.

Тому позивачка вважає, що грошові кошти за договором позики від 30.03.2021 не передавалися, а якщо і передавалися, то не як позика, а як попередня оплата за придбання ОСОБА_3 у ОСОБА_2 1/2 частини незавершеного будівництва (готовність 96%) загальною площею 1164 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , але оскільки на вказаний об`єкт нерухомого майна був накладений арешт, тому передати належну частину будівлі за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 була позбавлена можливості, а за допомогою укладення оспорюваного договору така передача арештованого майна у власність ОСОБА_3 може відбутися.

Крім того, позивачка зазначає що за час оскарження нею дій приватного виконавця Приходька Ю.П. були проведені торги ДП «Сетам» з реалізації належної ОСОБА_2 1/2 частини незавершеного будівництва. Електронні торги не відбулися у зв`язку з відсутністю покупців, а у разі, якщо стягувач виявить бажання залишити за собою нереалізоване майно, то воно перейде у власність ОСОБА_3 . Отже, в результаті здійснення виконавчих дій у виконавчому провадженні, в якому стягувачем є ОСОБА_3 , 1/2 частина незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , перейде у його власність незважаючи на наявність ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова від 05.03.2020 у справі № 750/1944/20, якою забезпечено її, ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

На переконання позивачки, відповідачами було створено штучну заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 з метою уникнення звернення стягнення на належну ОСОБА_2 1/2 частину незавершеного будівництва тому вважає, що договір позики, укладений між відповідачами, був вчинений не з наміром створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а з метою уникнення звернення стягнення на майно боржника при здійсненні виконавчого провадження по стягненню заборгованості на користь позивача.

У позові ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір позики грошових коштів від 30.03.2021, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю.В. 30.03.2021 за реєстровим номером 1348, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 06.10.2021 задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову та заборонено ОСОБА_3 відчужувати належну йому на праві власності 1/2 частину незавершенного будівництва (готовність 96%), загальною площею 1164 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 06.12.2021 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті згідно ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова від 06.10.2021, у вигляді заборони ОСОБА_3 відчужувати належну йому на праві власності 1/2 частину незавершенного будівництва (готовність 96%), загальною площею 1164 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 5000 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу.

Рішення суду обґрунтовано тим, що встановлені обставини не дозволяють зробити висновок, що оспорюваний договір позики є фраудаторним, тобто вчиненими на шкоду кредитору, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06.12.2021 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування незаконності оскаржуваного рішення суду заявник посилається на те, що оспорюваний договір був укладений ОСОБА_2 з метою ухилення від звернення стягнення на належну їй частку в об`єкті нерухомого майна при виконанні рішення суду про стягнення боргу на її, ОСОБА_1 , користь.

Посилається, що постановою Чернігівського апеляційного суду від 03.06.2021 залишено без змін рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 28.12.2020 яким з ОСОБА_2 на її користь стягнуто заборгованість у розмірі 3199320,77 грн. Отже, вона очікувала виконання рішення суду за рахунок звернення стягнення на майно, на яке накладено арешт ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 05.03.2020 в забезпечення її позову.

За доводами апеляційної скарги, ОСОБА_2 , яка мала невиконані зобов`язання за договором позики від 07.10.2014 на суму 3199320,77 грн, знаючи про накладений арешт на майно та перебування в провадженні суду справи про стягнення боргу, 30.03.2021 уклала договір позики на суму 6000000 грн, не для здійснення розрахунку за попереднім договором позики.

Тому заявниця стверджує, що оспорюваний договір позики, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не був спрямований на реальне настання обумовлених в договорі правових наслідків, не був реально виконаний сторонами, а укладений з метою перешкоджання звернення стягнення на належне ОСОБА_2 нерухоме майно.

Заявниця не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сторони оспрюваного правочину є родичами або іншими близькими родичами та вказує, що у позові вона зазначала про відсутність у ОСОБА_3 доказів наявності та законності джерел походження доходів, за рахунок яких була надана позика у значній сумі.

Наголошує, що судом першої інстанції не була надана оцінка її доводам, які містяться у позові, щодо відсутності у ОСОБА_3 офіційних джерел доходу для надання позики у сумі 6000000 грн. Зазначає, що відповідачка ОСОБА_2 в судові засідання не з`являлась і у відзиві вказала, що отримані кошти від ОСОБА_3 вона вклала у придбання зерна, проте належних доказів на підтвердження таких доводів відповідачкою надано не було.

На переконання заявниці, кошти, отримані за договором позики від 30.03.2021, ОСОБА_2 не передавались і згідно Державного реєстру речових прав на майно після отримання позики ОСОБА_2 не набула у власність жодного об`єкту нерухомого майна, не розрахувалась з кредитором, ОСОБА_1 , та не повернула суму позики ОСОБА_3 .

Заявниця, посилаючись на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24.04.2019 у справі № 405/1820/17, вважає помилковим висновок суду, що її права були порушені шляхом укладення правочину щодо передачі арештованого майна у власність ОСОБА_3 , а не укладенням оспорюваного правочину.

Також в обґрунтування доводів апеляційної скарги заявниця посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, та положення ст.ст. 202, 203, 215, 216, 234 ЦК України.

Тому заявниця стверджує, що обрала належний спосіб захисту своїх прав, який може призвести до реального поновлення її порушених прав, оскільки відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У зв`язку з цим, за умови визнання недійсним договору позики наслідком є визнання незаконним вчинення виконавчого напису і продаж об`єкту нерухомого майна, що належить ОСОБА_2 , у виконавчому провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06.12.2021 - залишити без змін. В обґрунтування посилається, що позивачкою не надано належних доказів на підтвердження доводів про те, що оспорюваний договір позики не укладався і грошові кошти не передавались. Також вказує, що позивачкою не наведено належних доводів та не надано доказів того, що оспорюваний договір позики був завідомо укладений на шкоду правам ОСОБА_1 . Зазначає, що при укладенні договору позики будь-які домовленості про погашення боргу шляхом передачі у власність об`єкту нерухомого майна не було, оскільки на час укладення договору ухвала суду від 05.03.2020 у справі № 750/1944/20 про накладення арешту на майно ОСОБА_2 вже існувала та було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса про стягнення боргу з ОСОБА_2 на його користь у зв`язку з чим нерухоме майно було виставлено на електронні торги. Крім того, посилається, що відповідачка ОСОБА_2 оскаржила до суду бездіяльність приватного виконавця Палігіна О.П. щодо розгляду її заяви про об`єднання виконавчих проваджень, де вона є боржником, до участі у справі була залучена і позивачка ОСОБА_1 , і ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.07.2021 в задоволенні скарги ОСОБА_2 було відмовлено.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не скористалась.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явились, проте були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Від ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надійшли заяви про розгляд справи без їх участі.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність не з`явившихся осіб за участю представника ОСОБА_1 - адвоката Марченко Н.І. та представника ОСОБА_3 - адвоката Лєскова В.О.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 05.03.2020 задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 07.10.2014 в сумі 3098576 грн 16 коп. та накладено арешт на 1/2 частку об`єкта незавершеного будівництва, площею 1164 кв.м, готовністю 96%, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 13-14).

07.03.2020 приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Палігіним О.П. відкрито виконавче провадження з виконання вказаної ухвали суду та накладено арешт на 1/2 частку об`єкта незавершеного будівництва, площею 1164 кв.м, готовністю 96%, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 15).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 28.12.2020, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 03.06.2021, у справі № 750/1962/20 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 3098576 грн 16 коп., інфляційні - 56043 грн 84 коп. за період з 23.01.2020 по 16.07.2020 та 3% річних в сумі 44700 грн 77 коп. за період з 23.01.2020 по 16.07.2020, а всього 3199320 грн 77 коп. (т. 1 а.с. 20-22, 23).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Палігіна О.П. від 18.06.2021 відкрито виконавче провадження № 65864745 з виконання виконавчого листа № 750/1962/20, виданого Деснянським районним судом м. Чернігова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 3098576 грн 16 коп., інфляційних 56043 грн 84 коп. за період з 23.01.2020 по 16.07.2020 та 3% річних в сумі 44700 грн 77 коп. за період з 23.01.2020 по 16.07.2020, а всього 3199320 грн 77 коп. (т. 1 а.с. 29).

Як убачається з матеріалів справи, 30.03.2021 між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) був укладений договір позики грошових коштів, за умовами якого позикодавець передав у власність позичальникові строком до 19.04.2021, а позичальник прийняв від нього у власність строком до 19.04.2021 грошові кошти в розмірі 6000000 грн, які, виходячи з встановленого курсу 1 долар = 28 грн. є еквівалентом 214285 доларів США. Таку ж суму грошових коштів без нарахування відсотків позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві до 19.04.2021. Договір посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 1348 (т. 1 а.с. 110-111).

Пунктами 4.3, 4.4 договору передбачено, що у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне позичені гроші або буде прострочена виплата у строк, вказаний в договорі, позикодавець має право на наступний день після прострочення повернення позики подати (предявити) цей договір до стягнення в безспірному порядку шляхом вчинення виконавчого напису нотаріусом або звернутись до суду за захистом своїх прав. Позичальник не матиме заперечень про звернення позикодавця до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису про безспірне стягнення заборгованості у разі невиконання позичальником свого зобовязання за цим договором на умовах, що в ньому передбачені.

Згідно пункту 7.6 договору підписанням цього договору сторони стверджують факт передачі позикодавцем позичальнику коштів в повному обсязі.

Також судом встановлено, що у зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань за оспорюваним договором позики від 30.03.2021 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю.В. 26.04.2021 вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за № 2005, за яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 6000000 грн.

Вказаний виконавчий напис ОСОБА_3 було пред`явлено до виконання до приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Приходька Ю.М. 28.04.2021.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Приходька Ю.М. від 28.04.202 відкрито виконавче провадження № 65302619 з виконання вказаного виконавчого напису та одночасно накладено арешт на нерухоме майно боржника - 1/2 частку об`єкта незавершеного будівництва, площею 1164 кв.м, готовністю 96%, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Автоматизованої системи виконавчого провадження (т. 1 а.с. 27)

У ході здійснення приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Приходьком Ю.М. виконавчих дій у виконавчому провадженні № 65302619 нерухоме майно боржника ОСОБА_2 - 1/2 частка об`єкта незавершеного будівництва, площею 1164 кв.м., готовністю 96%, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , було описано та, зокрема, передано ДП «Сетам» на електронні торги.

За матеріалами справи, 23.09.2021 право власності на 1/2 частку об`єкта незавершеного будівництва, площею 1164 кв.м, готовністю 96%, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т. 1 а.с. 66-69).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась, що оспорюваний договір позики був укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно боржника при здійсненні виконавчого провадження по стягненню заборгованості на користь позивача.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно із якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України і відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, та не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно вимог 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Апеляційний суд наголошує, що позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Тобто, позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Як убачається з матеріалів справи, оспорюваний договір позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений вже після постановлення Деснянським районним судом м. Чернігова ухвали від 05.03.2020 у справі № 750/1944/20 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики шляхом накладення арешту на 1/2 частину будівлі по АДРЕСА_1 .

Тому спростовуються твердження позивачки, що оспорюваний договір позики був укладений з метою ухилення від звернення стягнення на належну ОСОБА_2 частку в об`єкті нерухомого майна при виконанні рішення про стягнення боргу на її користь з ОСОБА_2 та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Також апеляційний суд вважає обґрунтованими твердження ОСОБА_3 , викладені у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що в процесі виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого напису нотаріуса про стягнення з ОСОБА_2 боргу на його користь за договором позики від 30.03.2021, будівля, яка була предметом спору, була виставлена на електронні торги і могла бути придбана третьою особою.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду, висновки якої були враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення, у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Укладення фіктивного правочину є порушенням добросовісності як однієї із загальних засад цивільного законодавства.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.102020 у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)».

В силу приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України апеляційний суд не вбачає підстав для не врахування зазначених висновків при перегляді справи в апеляційному порядку.

Позивачкою не було доведено та не надано належних доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір позики був укладений всупереч її інтересам та не спрямований на реальне настання обумовлених в договорі правових наслідків та не доведено, що кошти за договором позики від 30.03.2021 не передавались.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком місцевого суду, що укладенням оспорюваного договору позики порушення прав позивачки не відбулось, оскільки він правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що сторонами під час укладення договору позики було досягнуто усіх істотних умов, та договір містить усі необхідні реквізити, що відповідає вимогам чинного законодавства, не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних прав з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доводи апеляційної скарги, про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний договір був укладений ОСОБА_2 з метою ухилення від звернення стягнення на належну їй частку в об`єкті нерухомого майна при виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 боргу не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, оскільки заявником не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих доказів на підтвердження цих доводів.

Твердження ОСОБА_1 про відсутність у відповідача ОСОБА_3 офіційних джерел доходу для надання у позику 6000000 грн апеляційним судом відхиляються, враховуючи, що законодавством не встановлений обов`язок суду при розгляді справи про визнання договору позики недійсним встановлювати наявність або відсутність офіційних джерел доходу позикодавця.

В матеріалах справи містяться надані ОСОБА_3 копії договорів купівлі-продажу автомобілів на підтвердження наявності джерела доходу для можливості надання грошових коштів у позику, які позивачем не спростовано ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді.

Крім того, формальне посилання заявниці на постанови Верховного Суду не може вважатись належним обґрунтуванням доводів апеляційної скарги, оскільки нею не зазначено норми, щодо застосування якої не ураховано висновок Верховного Суду та не обґрунтовано подібності правовідносин у справах, на які вона посилається.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Зважаючи на сукупність обставин та наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на правильність вирішення спору по суті.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Оскільки ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 03.02.2022, на підставі ч. 4 ст. 359 ЦПК України, зупинено дію рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06.12.2021, тому дія цього рішення підлягає поновленню.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 грудня 2021 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 грудня 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 13.06.2022.

Головуючий Судді :