КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №369/2672/19 Головуючий у І інстанції Дубас Т.В.
Провадження №22-ц/824/112/2022 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толока» про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом, посилаючись на те, що сторони зареєстрували шлюб 12 вересня 2009 року.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2018 року шлюб між сторонами було розірвано. У сторін є син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

29 січня 2018 року відповідач уклала з ТОВ «ФК «ТОЛОКА» договір про участь у фонді фінансування будівництва № 201-В8 від 29 січня 2018 року, згідно з умовами якого об`єктом інвестування було визначено двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на 10 поверсі, загальною площею об`єкта інвестування (вимірних одиниць) відповідно до проекту 67,00 кв.м, VI черга будівництва в житловому комплексі за будівельною адресою: в будинку АДРЕСА_2 .

Позивач зазначав, що кошти, за які була придбана квартира, були отримані з наступних джерел:

на підставі письмової розписки від 26 січня 2018 року позивач взяв у борг у ОСОБА_6 грошові кошти у сумі 11 500,00 доларів США, що еквівалентно 310 000,00 грн.;

на підставі письмової розписки від 29 січня 2018 року позивач взяв у борг у ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 200 000,00 гри.;

на підставі письмової розписки від 02 лютого 2018 року позивач взяв у борг у ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 350 000,00 грн.

Всього він позичив 860 000,00 грн., з яких 777 200,00 грн. він витратив на придбання квартири.

Перший платіж було здійснено 29 січня 2018 року у сумі 340 000,00 грн., а 15 лютого 2018 року - в сумі 437 200,00 грн., що підтверджується квитанцією № 611510001 від 15 лютого 2018 року.

На виконання управителем своїх зобов`язань за договором ТОВ «ФК «ТОЛОКА» було видано відповідачці свідоцтво про участь у ФФБ виду А № 201-В8 від 15 лютого 2018 року, яким підтверджено кількість закріплених за довірителем вимірних одиниць об`єкта інвестування 67,00 кв.м.

Також позивач зазначив, що під час шлюбу сторонами був придбаний автомобіль «КІА SPORTAGE», 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 . У ремонт цього автомобіля позивачем було вкладено 82 800 грн. з позичених коштів.

17 квітня 2018 року він продав автомобіль ОСОБА_8 за 450 000 грн. та використав ці кошти на часткове повернення боргів.

Позивач вважав, що залишок боргових зобов`язань по квартирі становить 327 000 грн., а з урахуванням вкладених 82 800 грн. в ремонт автомобіля загальна сума боргових зобов`язань сторін становить 410 000 грн., а тому на кожного із сторін припадає 205 000 грн.

Позивач вказував, що за рахунок коштів, отриманих від продажу автомобіля, він частково повернув ОСОБА_4 борг у сумі 100 000 грн.

З огляду на викладене та посилаючись на вимоги законодавства, позивач просив суд: визнати спільною сумісною власністю сторін майнові права на об`єкт інвестування за договором про участь у фонді фінансування будівництва № 201-В8 від 29.01.2018 - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на 10 поверсі, загальною площею об`єкта інвестування (вимірних одиниць) відповідно до проекту 67,00 кв.м, VI черга будівництва в житловому комплексі за будівельною адресою: в будинку АДРЕСА_2 ; визнати за сторонами право власності у розмірі 1/2 ідеальної частки за кожним на майнові права на об`єкт інвестування за договором про участь у фонді фінансування будівництва № 201-В8 від 29.01.2018 - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на 10 поверсі, загальною площею об`єкта інвестування (вимірних одиниць) відповідно до проекту 67,00 кв.м, VI черга будівництва в житловому комплексі за будівельною адресою: в будинку АДРЕСА_2 ; визнати спільною сумісною власністю сторін боргові зобов`язання перед ОСОБА_3 в сумі 310 000 грн., стягнути з кожного зі сторін на користь ОСОБА_3 по 1/2 частині боргу; визнати спільною сумісною власністю сторін боргові зобов`язання перед ОСОБА_4 в сумі 310 000 грн., стягнути з кожного зі сторін на користь ОСОБА_4 по 1/2 частині боргу.

Не погоджуючись з первісним позовом, ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя.

Свої зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтувала тим, що під час шлюбу сторонами був придбаний автомобіль «КІА SPORTAGE», 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , проте 17.04.2018 року ОСОБА_1 без її згоди продав дане авто.

ОСОБА_2 заперечила факт того, що спірні майнові права було придбано за кошти, позичені ОСОБА_1 , про згадані останнім договори позики їй нічого не відомо, на їх укладання згоди вона не давала.

На придбання спірних майнових прав на квартиру вона позичила кошти у ОСОБА_9 на підставі договорів позики від 27.01.2018 року та 13.02.2018 року. Вважала, що так як дані борги не були повернуті, відповідно, майно, що придбано за ці кошти, не є предметом спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошові кошти в сумі 225 000,00 грн. в якості компенсації вартості 1/2 частини автомобіля «КІА 8Р(ЖТАОЕ», 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майнові права на об`єкт інвестування за договором про участь у фонді фінансування будівництва № 201-В8 від 29 січня 2018 року - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на 10 поверсі, загальною площею об`єкта інвестування (вимірних одиниць) відповідно до проекту 67,00 кв.м, VI черга будівництва в житловому комплексі за будівельною адресою: в будинку АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності у розмірі 1/2 ідеальної частки за кожним на майнові права на об`єкт інвестування за договором про участь у фонді фінансування будівництва № 201-В8 від 29 січня 2018 року - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на 10 поверсі, загальною площею об`єкта інвестування (вимірних одиниць) відповідно до проекту 67,00 кв.м, VI черга будівництва в житловому комплексі за будівельною адресою: в будинку АДРЕСА_2 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 225 000,00 грн. в якості компенсації вартості 1/2 частини автомобіля «КІА SPORTAGE», 2010 року випуску.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховані та не досліджені важливі обставини, які мають значення для встановлення об`єктивної істини, не взято до уваги факти та докази, надані відповідачем для доведення своєї позиції. Таким чином, оскаржуване рішення суду є необґрунтованим і таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Наголошує на тому, що із матеріалів справи вбачається та беззаперечно доведено в судовому засіданні факт отримання ОСОБА_1 у борг грошових коштів з метою придбання об`єкту інвестування - двокімнатної квартири.

13 червня 2019 року за клопотанням позивача приєднано до матеріалів справи диск з відеозаписом моменту перерахунку ОСОБА_2 коштів, які були взяті ним у борг за її згодою і які він вклав у придбання спірної квартири. В судовому засіданні досліджувався цей відео епізод, яким повністю доведено походження коштів для придбання спірної квартири. Відповідачем ОСОБА_2 не надані пояснення на спростовування цього відео. Також матеріали справи не містять доказів на підтвердження спростування пояснень позивача та дослідженого в судовому засіданні відеозапису моменту перерахунку ОСОБА_2 коштів.

Висновки суду першої інстанції є не обґрунтованими та не відповідають обставинам справи і вимогам закону. Так, суд у своєму рішенні не вказав взагалі за рахунок яких коштів сторони придбали вищезазначену квартиру, хоча в судовому засіданні встановлено, що у нас не було наявних необхідних спільних заощаджень, що не заперечувала і ОСОБА_2 .

З урахуванням того факту, що відповідачем в ході розгляду справи не було доведено обставини наявності у неї обсягу коштів, достатніх для здійснення інвестування будівництва вищезазначеного об`єкту нерухомого майна та враховуючи доведеність позивачем походження коштів на виконання вищезазначеного договору інвестиції апелянт вважає, що матеріалами справи повністю підтверджено, що вказаний об`єкт нерухомості (квартира), була оплачена позивачем із запозичених, за згодою ОСОБА_2 , коштів, а суд не належним чином не з`ясував обставини справи та дійшов не обґрунтованого висновку вказавши на «недоведеність вимог ОСОБА_1 щодо того, що спірні боргові зобов`язання були спільно набуті сторонами під час їх шлюбу, так як не було надано доказів отримання від ОСОБА_2 згідно з ч. 3 ст. 65 СК України згоди на укладання договорів позики.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник - адвокат Кудлацька-Тишко В.В. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Мєстєчкін І.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, враховуючи таке.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 12 вересня 2009 року.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2018 року вказаний шлюб було розірвано.

У сторін є спільний син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

29 січня 2018 року ОСОБА_2 уклала з ТОВ «ФК «ТОЛОКА» договір про участь у фонді фінансування будівництва № 201-В8 від 29 січня 2018 року згідно з умовами якого об`єктом інвестування було визначено двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на 10 поверсі, загальною площею об`єкта інвестування (вимірних одиниць) відповідно до проекту 67,00 кв.м, VI черга будівництва в житловому комплексі за будівельною адресою: в будинку АДРЕСА_2 .

Відповідно до свідоцтва участь у ФФБ виду А № 201-В8 від 15 лютого 2018 року виданого ТОВ «ФК «ТОЛОКА» ОСОБА_2 було придбано 100 % загальної проектної площі об`єкта інвестування - двокімнатної квартири АДРЕСА_1 на 10 поверсі, загальною площею об`єкта інвестування (вимірних одиниць) відповідно до проекту 67,00 кв.м, VI черга будівництва в житловому комплексі за будівельною адресою: в будинку АДРЕСА_2 , внесено оплату за об`єкт інвестування - 777 200 грн.

Оплату вказаних коштів на рахунок ТОВ «ФК «ТОЛОКА» від імені ОСОБА_2 підтверджено квитанціями № 612910004 від 29 січня 2018 року та № 611510001 від 15 лютого 2018 року.

Доказів відчуження ОСОБА_2 майнових прав на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на 10 поверсі, загальною площею об`єкта інвестування (вимірних одиниць) відповідно до проекту 67,00 кв.м, VI черга будівництва в житловому комплексі за будівельною адресою: в будинку АДРЕСА_2 , суду надано не було.

17 квітня 2018 року ОСОБА_1 було продано ОСОБА_10 автомобіль «КІА SPORTAGE», 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , зареєстрований продавцем 23.01.2018, за 450 000 грн., що підтверджується договором № 3246/2018/900711. Згоди ОСОБА_2 на укладення даного договору або отримання нею частини коштів, отриманих від продажу вказаного автомобіля, суду надано не було.

Надані суду сторонами розписки про отримання ними в борг коштів на купівлю спірних майнових прав на квартиру відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України суд до уваги не прийняв, так як з них не вбачається, що вони були дійсно витрачені на придбання спірних майнових прав на квартиру та що дані зобов`язання були взяті сторонами зі згоди іншого з подружжя, що б могло свідчити про те, що ці зобов`язання були взяти в інтересах сім`ї та входять до спільної маси спільних прав та обов`язків подружжя.

Допитані у судовому засіданні 04 листопада 2019 року свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 підтвердили обставини отримання у них ОСОБА_1 в борг коштів.

Проте, до показів свідків суд поставився критично, оскільки їх покази не підтверджені належними доказами того, що ОСОБА_2 давала згоду на укладання договорів позики, на підставі яких ОСОБА_1 отримав у свідків кошти у борг, а також що ці кошти дійсно були спрямовані на виконання зобов`язань за договором про участь у фонді фінансування будівництва № 201-В8 від 29 січня 2018 року, укладеним ОСОБА_2 з ТОВ «ФК «ТОЛОКА». Крім того, з огляду на заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_4 є фінансово заінтересованими особами.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що спірні майнові права на квартиру та автомобіль були придбані сторонами саме за час їх шлюбу, належних доказів того, що це майно є особистим майном того з подружжя, на чиє ім`я оформлено права на нього, суду надано не було, а на припущеннях суд не має права будувати свою позицію.

З урахуванням презумпції набуття майна за час шлюбу у спільну сумісну власність та того, що ця презумпція не була спростована належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами, суд приходить до висновку, що спірне майно є спільною сумісною власністю сторін.

З огляду на недоведеність вимог ОСОБА_1 щодо того, що спірні боргові зобов`язання були спільно набуті сторонами під час їх шлюбу, так як не було надано доказів отримання від ОСОБА_2 згідно з ч. 3 ст. 65 СК України згоди на укладання договорів позики, суд відмовив у задоволенні первісного позову у цій частині.

Так як судом було встановлено, що спірний автомобіль «КІА SPORTAGE» є спільною сумісною власністю сторін і він був проданий відповідачем за зустрічним позовом, а доказів надання ОСОБА_2 згідно з ч. 3 ст. 65 СК України згоди на таке відчуження суду надано не було, суд вважав за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на її користь половину отриманої від продажу транспортного засобу суми та задовольнив зустрічний позов у повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками першої інстанції, враховуючи таке.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

З урахуванням ч.ч. 1, 3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності.

Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. З ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

З огляду на правовий висновок ВП ВС, викладений у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, підтверджено абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Верховний Суд у постанові від 08.04.2020 у справі № 361/7130/15-ц зазначив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди з`ясовують справжню правову природу вкладеного договору, незалежно від найменування документа. Апеляційний суд не звернув уваги на те, що відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, отримані за спірним договором позики кошти було використано в інтересах сім`ї, а саме на будівництво житлового будинку. За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший із подружжя в письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Верховний Суд у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 372/1558/16-ц вказав на правильність висновків суду апеляційної інстанції про те, що наявна в матеріалах справи розписка не дає підстав для висновку, що договір позики укладено в інтересах сім`ї, а одержані в борг грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, оскільки доказів про надання дружиною згоди на укладення договору позики, як і доказів про те, що вона знала про існування такого договору та про придбання спірних будинку й земельної ділянки за одержані в борг за розпискою грошові кошти, не надано.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу, загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, як вбачається з матеріалів справи та наданих суду доказів, спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, незважаючи на те, на кого з подружжя було зареєстровано таке нерухоме майно.

Зазначене також узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені у постанові суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17. А саме у вказаній постанові суду підтверджено абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Щодо поділу вартості відчуженого автомобіля марки «КІА SPORTAGE»

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, про що зазначила у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договору стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути надана письмово.

Матеріали справи не містять доказів наявності згоди ОСОБА_2 на продаж автомобіля і отримання нею половини його вартості. Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що докази відсутності згоди ОСОБА_2 мала надати саме вона, не приймаються колегією суддів. Не можна надати доказів того, що не відбулось, отже стверджуючи, що відповідної згоди не надавала, ОСОБА_2 не може надати таких доказів. Разом із тим, оскільки позивач відчужував цінне майно, саме на нього покладався обов`язок довести суду, що таке відчуження відбулось зі згоди другого з подружжя.

Установивши, що ОСОБА_1 відчужив спірний автомобіль, який є спільною власністю подружжя без письмової згоди дружини та за відсутності доказів використання отриманих від продажу цього майна коштів в інтересах сім`ї, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації за належну їй 1/2 частку у праві власності на це майно в розмірі 225000 грн., що становить половину вартості продажу автомобіля.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толока» про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач

Судді: