Провадження № 22-ц/4808/492/22
Головуючий у 1 інстанції Тринчук В. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Тринчуком В.В. 5 липня 2021 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 12 липня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що згідно із Договором дарування від 11 вересня 2015 року дочка ОСОБА_1 - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 є власником будинку АДРЕСА_1 . За вказаною адресою зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 , його дружини ОСОБА_4 , дочки ОСОБА_3 та його батька - відповідача по справі ОСОБА_2 .

У відповідача у власності є декілька житлових приміщень, серед яких квартира АДРЕСА_2 . Однак, не зважаючи на це, він проживає з ним та іншими членами сім`ї, мотивуючи це самотністю та підтриманням сімейних стосунків.

Починаючи з 2015 року відповідач зловживає алкогольними напоями, влаштовує у будинку гучні застілля, перешкоджає спокійному проживанню та відпочинку його сім`ї, внаслідок чого він звертався до правоохоронних органів. Така поведінка унеможливила подальше спільне проживання з відповідачем.

У грудні 2017 року ОСОБА_1 разом з сім`єю переїхав на тимчасове проживання у належну відповідачеві квартиру з дозволу останнього. Натомість ОСОБА_2 за час проживання у будинку не стежив за дотриманням порядку, не сплачував за надані комунальні послуги, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яку він змушений був погасити.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 вересня 2020 року по справі №344/9458/19 зобов`язано ОСОБА_1 та його сім`ю виселитись із квартири АДРЕСА_2 , що належить відповідачу. В ході розгляду даної справи встановлено, що між сторонами існують неприязні стосунки та неодноразово виникають конфлікти. ОСОБА_2 підтвердив своє фактичне проживання у будинку, який належить ОСОБА_3 , а також факт несплати ним комунальних послуг, якими він користується під час проживання у будинку. Вплив правоохоронних та судових органів на покращення відносин та усунення конфлікту відповідач ігнорує.

Враховуючи зазначене та посилаючись на вимоги статей 116, 150 ЖК УРСР, статтю 405 ЦК України, позивач просив суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування будинком АДРЕСА_1 , та виселити його із вказаного будинку.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 5 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено з підстав недоведеності створення відповідачем перешкод позивачу у здійсненні права користування та розпорядження спірним будинком.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказує, що досліджені судом докази явно свідчать про наявність серйозного конфлікту між сім`єю позивача та відповідачем, що необхідно розцінювати саме як перешкоди у здійснення права користування майном, встановлені ст. 391 ЦК України. Оскаржуване рішення спонукає позивача на вселення у належну йому власність, що потягне за собою подальші психоемоційні стреси неповнолітньої власниці та її сім`ї, негативно вплине на стан здоров`я, а також може призвести до більш тяжких наслідків.

У судовому засіданні надані належні, допустимі та достатні докази викликаного поведінкою відповідача негативного ставлення неповнолітньої власниці та її батьків (включаючи позивача) до відповідача, відсутність будь-яких духовних зв`язків між ними, відсутність спільного побуту та взаємних обов`язків. Тому в силу ст. 3 Сімейного кодексу України відповідач не може вважатись членом сім`ї власника.

Вважає що посилання суду на володіння інформацією про проживання у спірному будинку відповідача на момент укладення договорів купівлі-продажу суперечить фактичним обставинам справи, оскільки підставою для переходу права власності були договори дарування і на момент їх укладення у 2015 році власнику - неповнолітній ОСОБА_3 жодних дій, направлених на порушення її прав на володіння майном не вчинялось.

Також судом не досліджено квитанції про оплату позивачем комунальних послуг, отриманих відповідачем за час проживання у будинку, не надано належної оцінки письмовим поясненням сусідів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які були враховані судом по справі, що розглядалась за іншими правовідносинами.

Судом порушено положення ст. 265 ЦК України, оскільки крім переліку доданих доказів не надано жодного аналізу та мотивованої оцінки таким.

На його думку надані та досліджені у судовому засіданні докази у повній мірі доводять порушення з боку відповідача прав неповнолітнього власника житла на користування ним.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, зазначаючи, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга безпідставною. Вказує, що 09.09.2004 року він разом із дружиною придбали за спільні кошти будинок АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі продажу ВВМ №056587, відповідно до якого власником вказаного будинку стала його дружина. Він разом із двома синами були у ньому зареєстровані. У 2013 році дружина подарувала даний житловий будинок позивачу, а 11.09.2015 року останній подарував його своїй дочці ОСОБА_3 . Вказує, що з моменту купівлі вказаного будинку і по цей час він проживає та зареєстрований у ньому, веде там господарство, здійснює догляд будинку, а також сплачує всі необхідні комунальні послуги. Зазначає, що не створює жодних перешкод ані позивачу, ані його сім`ї у користуванні будинком, всі вони мають вільний доступ даного будинку та належного у ньому майна і його території, а тому твердження позивача, що він створює йому перешкоди у користуванні майном, веде аморальний спосіб життя є безпідставними, необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами. Жодних процесуальних документів про притягнення його до відповідальності за начебто вчинене правопорушення позивачем суду не надано. Що стосується психологічних характеристик психоемоційного стану дитини та сімейних характеристик ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , то зазначає, що такі зроблені Центром психологічної допомоги дітям однобічно, без його участі та без спілкування з психологами. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року задоволено частково апеляційну скаргу. Рішення Івано-Франківського міського суду від 5 липня 2021 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення задоволено частково. Виселено ОСОБА_2 з житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. У задоволенні позову в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідач має у власності інше, окрім спірного, нерухоме майно, у якому має можливість проживати, тобто буде забезпечений житлом у разі його виселення. Відповідач зареєстрований у спірному житловому будинку за згодою його колишнього власника як член її сім`ї, право власності якої припинено, а новим власником житлового будинку є малолітня ОСОБА_3 . При цьому відповідач не є членом сім`ї нового власника, між сторонами не укладено договору найму житла, а навпаки, існують конфліктні відносини, що унеможливлюють подальше спільне проживання, а тому наявні підстави для виселення відповідача із спірного будинку без надання іншого житлового приміщення.

При вирішенні цієї справи суд виходив із того, що ОСОБА_1 подав позов в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , діючи від її імені у якості законного представника в силу положень статті 59 ЦПК України.

Постановою Верховного Суду від 19 січня 2022 року задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_2 . Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Дана постанова мотивована тим, що при зверненні до суду із цим позовом ОСОБА_1 визначив свій процесуальний статус як позивача і не зазначив, що цей позов він подає як законний представник власника спірного житла - його малолітньої дочки ОСОБА_3 . При цьому зі змісту позовної заяви вбачається, що він обґрунтовував порушення відповідачем саме його прав як користувача спірного житлового будинку. А ухвалою Івано-Франківського міського суду від 25 листопада 2020 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Також зі змісту рішення Івано-Франківського міського суду від 5 липня 2020 року вбачається, що суд першої інстанції розглядав саме позовні вимоги ОСОБА_1 , не вказавши при цьому, що останній звернувся до суду в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , а не у своїх власних інтересах. Подаючи апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 вказав свій процесуальний статус позивача, не зазначивши, що він діє в інтересах своєї дочки як її законний представник. Відкриваючи апеляційне провадження у цій справі, суд апеляційної інстанції виходив із того, що саме ОСОБА_1 звернувся із даним позовом до суду. Вказаний суб`єктний склад учасників справи зазначений також і в ухвалі про закінчення підготовчих дій по цій справі. Відмовляючи у позові, суд першої інстанції дійшов висновків про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 як користувача спірного житлового будинку, а не власника цього нерухомого майна. У оскаржуваній постанові апеляційний суд дійшов висновку, що позивач діє від імені власника спірного будинку - ОСОБА_3 та як її батько захищає її право на житло, а та обставина, що у позовні заяві позивачем зазначено лише ОСОБА_1 і не вказано, що він діє в інтересах малолітньої дочки, не має правового значення.

Однак такий висновок суд апеляційної інстанції зробив всупереч принципу диспозитивності, не звернувши увагу, що з цим позовом до суду звернувся ОСОБА_1 як особа, яка користується спірним будинком і права якого, на його переконання, порушені проживанням у ньому його батька ОСОБА_2 , а не власник цього будинку ОСОБА_3 . За таких обставин оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, висновки апеляційного суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_3 зроблені з порушенням норм процесуального права та є передчасними, оскільки такий позов на розгляд суду не надходив. А висновків чи порушені права особи, яка подала позов та апеляційну скаргу - ОСОБА_1 та чи підлягають вони задоволенню в обраний позивачем спосіб судове рішення суду апеляційної інстанції не містить.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали.

Відповідач та його представник проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, у будинку АДРЕСА_1 20 квітня 2004 року зареєстровано місце проживання ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , з 10 грудня 2008 року - ОСОБА_3 , а з 03.06.2014 року - ОСОБА_10 , про що свідчить копія Будинкової книги для прописки громадянпо даному будинку (т. 1, а.с. 10-14).

У цьому будинку мешкають: позивач ОСОБА_1 , його малолітня дочка ОСОБА_3 , дружина ОСОБА_7 та батько ОСОБА_2 .

З 11 вересня 2015 року власником вказаного житлового будинку з господарськими спорудами на підставі договору дарування від 11.09.2015 року, серія та номер: 1455, є ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , якій цей будинок подарував її батько ОСОБА_1 , що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №43725376 від 11.09.2015 року (т. 1, а.с. 9).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №231592179 від 09.11.2020 року відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_3 (т. 1, а.с. 15-16).

Крім того ОСОБА_2 є власником господарського приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 26 кв. м.; садового будинку АДРЕСА_4; 1/6 частини будинку за адресою: АДРЕСА_5 та 1/3 частини вказаного будинку (т. 1, а.с. 15-19, 87-89).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30.09.2019 року у справі №344/9458/19 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою, підсобним прміщенням, та виселення. Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2 та підсобним приміщенням (гаражем) за цією ж адресою, власником яких він є. Виселено ОСОБА_1 із даної квартири. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні належним майном та виселення задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 як законному представнику ОСОБА_3 перешкод у користуванні будинком АДРЕСА_1 . В задоволенні решти вимог зустрічного позову відмовлено (т. 1, а.с. 28-31).

Відповідно до листа Івано-Франківського відділу поліції Головного управління національної поліції в Івано-Франківській області від 26.06.2019 року №9272/108/46/01/2019 ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 протягом 2015-2019 років звертались до органів національної поліції з приводу конфліктів та неправомірних дій ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 20).

Згідно із даних Комплексної психологічної характеристики психоемоційного стану дитини та сімейних відносин ОСОБА_3 та ОСОБА_7 . Центру психологічної допомоги дітям ТОВ «Серденько» від 04.11.2020 року рекомендована корекційна робота психотерапевта, спрямована на зниження рівня тривоги та переживань. Діагностика сімейних та емоційних відносин показала, що Таїсія по відношенню до діда відчуває сильні негативні та ворожі почуття, які є результатом його поведінки по відношенню до рідних. Таїсія найбільше боїться того, що дід буде знову приходити та погрожувати. Дівчинка стверджувала, що була свідком того, що дід бив матір. Дід володіє найбільшою владою в сім`ї. У дитини виявлено страх по відношенню до діда та бажання забути його і проведений з ним час. Діагностовано астенію, тривожність, замкнутість, напругу (т. 1, а.с. 33-37).

Як вбачається з дублікатів квитанцій за 2020 рік, комунальні послуги за адресою АДРЕСА_1 оплачував ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 21-27).

Згідно копій пояснень ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , які є сусідами та знайомими ОСОБА_2 , останні не характеризують його з негативної сторони, не помічали зловживання ним алкогольними напоями, вважають, що він піклується про свою родину, зокрема, про сина ОСОБА_1 та внучку ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 64-65, 117).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено створення відповідачем йому перешкод у здійсненні права користування та розпорядження спірним будинком. Зокрема, відповідач зареєстрований і проживає у даному будинку з 2004 року і не вибував з нього, а сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для втрати права на житло колишніми членами сім`ї власника. Крім того перехід права власності на будинок відбувався на підставі договорів дарування, що були укладені між членами сім`ї відповідача та позивача.

Однак апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із такими висновками з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

В постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі №911/792/18 зроблено правовий висновок про те, що наведені приписи чинного законодавства визначають об`єктом захисту, в тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Крім того, за приписами чинного законодавства захисту в суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Як роз`яснив Конституційний Суд України у Рішенні від 01.12.2004 року №18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

У цьому Рішенні Конституційного Суду України надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

При цьому суд касаційної інстанції зазначає, що захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Тобто вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Лише у разі встановлення наявності порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу позивача та відповідності обраного останнім способу захисту такому порушенню або оспоренню суд може прийняти рішення про задоволення позову.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просив, посилаючись на вимоги статей 116, 150 ЖК УРСР, статтю 405 ЦК України, визнати останнього таким, що втратив право на користування будинком АДРЕСА_1 , та виселити його із вказаного будинку.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно вимог частини першої статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

За приписами ч. 1 ст. 383 ЦК власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до положень ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі №725/356/21-ц (провадження №61-15763св21), аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів її сім`ї.

Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та, у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Тобто право звернення до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком, та виселення належить власнику відповідного будинку.

При цьому у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі №6-13113цс16 (753/481/15-ц) викладено висновки про те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема, у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Матеріалами справи, що переглядається, підтверджено, що власником спірного житлового будинку АДРЕСА_1 з 11 вересня 2015 року є ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а.с. 9).

Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно вимог ч. 1 ст. 59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

У разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення (ч. 5 ст. 175 ЦПК України).

Разом з тим, звертаючись в листопаді 2020 року до суду із даним позовом та в 2021 році з апеляційної скаргою, ОСОБА_1 в порушення вищевказаних норм права не зазначав, що даний позов поданий ним в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 , а подавав його від свого імені та обґрунтовував порушенням його прав та інтересів.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Між тим в ході розгляду справи встановлено, що право власності позивача на спірний житловий будинок не доведено належними доказами у справі. У зв`язку із викладеним суд дійшов висновку про відсутність у позивача будь-яких матеріально-правових підстав заявляти про порушення права на даний будинок, та завертатись за захистом цього права, у тому числі шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування ним, та виселення, враховуючи, що позивач в даному спорі не здійснює представництво своєї малолітньої дочки ОСОБА_3 .

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з відсутністю в позивача права на звернення до суду із застосуванням даного способу захисту.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням висновків щодо застосування норм права, викладених у вищевказаних постановах Верховного Суду, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково. Суд першої інстанції прийшов по суті до правильного висновку щодо відмови у задоволенні позову, однак помилився в мотивах такої відмови, а тому оскаржуване рішення суду підлягає зміні, шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 5 липня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 10 червня 2022 року.