ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 лютого 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/5367/21

Головуючий у першій інстанції - Маринченко О. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/168/22

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Виконавчий комітет Чернігівської міської ради, Комунальне підприємство «Чернігівське тролейбусне управління» Чернігівської міської ради, Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернігівська автомобільна компанія»,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Виконавчого комітету Чернігівської міської ради на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Чернігівської міської ради, Комунального підприємства «Чернігівське тролейбусне управління» Чернігівської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівська автомобільна компанія» про відшкодування майнової та моральної шкоди,

місце ухвалення рішення суду - м. Чернігів,

час проголошення рішення суду - 12 год. 53 хв,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 23 вересня 2021 року.

У С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Виконавчого комітету Чернігівської міської ради (далі Виконкому ЧМР), Комунального підприємства «Чернігівське тролейбусне управління» Чернігівської міської ради (далі КП «ЧТУ»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівська автомобільна компанія» (далі ТОВ «ЧАК»), в якому просив: стягнути з Виконкому ЧМР 15 000 грн моральної шкоди, завданої прийняттям незаконних нормативно-правових актів, що були визнані судом протиправними і нечинними при розгляді адміністративної справи № 620/5022/20 та підписані посадовою особою Виконкому ЧМР; стягнути з КП «ЧТУ» 10 000 грн моральної шкоди, завданої працівниками підприємства під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків; стягнути з ТОВ «ЧАК» 10 000 грн моральної шкоди та 1 850 грн майнової шкоди, завданої працівником вказаного підприємства під час виконання ним своїх трудових обов`язків.

У мотивування заявлених вимог зазначав, що через наявну хворобу нирок тричі на тиждень має відвідувати обласну лікарню для отримання відповідного лікування, у зв`язку з чим змушений користуватися міським пасажирським транспортом, у якому, як особа з інвалідністю І групи, згідно з чинним законодавством має право на безкоштовний проїзд.

27 жовтня 2020 року на засіданні міської комісії з питань техногенно-екологічної безпеки ЧМР було прийняте рішення, згідно з яким з 28 жовтня 2020 року тимчасово обмежено перевезення пільгових категорій громадян у робочі дні з 06 до 09 год та з 16 до 19 год, а перевезення вирішено здійснювати за встановленими тарифами. Рішенням чергового засідання комісії від 13 листопада 2020 року внесено зміни у попереднє рішення, а саме, тимчасово обмежено пільгове перевезення громадян, що мають на це право, в робочі дні з 06 до 09 год та з 16 до 18 год, дане рішення набирало чинності з 16 листопада 2020 року. Вважаючи указані рішення, такими, що порушують його конституційні права, позивач оскаржив їх у судовому порядку, і рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 січня 2021 року позов задоволено в повному обсязі, визнано протиправним і нечинним п. 3 протоколу № 38 засідання міської комісії з питань техногенно-екологічної безпеки ЧМР від 27 жовтня 2020 року та п. 4 протоколу № 41 засідання комісії від 13 листопада 2020 року.

Указував, що під час дії наведених рішень, які визнані в судовому порядку незаконними, відбулись події, в результаті яких йому було завдано як моральної, так і матеріальної шкоди. Зазначав, що 29 жовтня 2020 року, перебуваючи у тролейбусі КП «ЧТУ», який слідував за маршрутом № 9-А, пред`явив кондуктору пенсійне посвідчення на підтвердження права на пільговий проїзд, проте отримав від останнього вимогу про оплату проїзду в розмірі 5 грн. Після відмови оплатити проїзд, кондуктор почав його ображати у принизливій формі, намагався виштовхати з тролейбуса, застосовуючи фізичну силу, образливо крутив пальцем у скроні. Наведена подія відбулася у присутності пасажирів транспортного засобу та на очах людей, які знаходились на зупинці громадського транспорту, а після конфлікту у нього підвищився тиск та з`явився головний біль.

Зазначав, що інша подія, яка спричинила моральні страждання, сталася 02 лютого 2021 року о 18 год. 12 хв в автобусі маршруту № 33, який обслуговує ТОВ «ЧАК». Після пред`явлення ним пенсійного посвідчення водій автобуса у грубій формі вимагав оплати за проїзд, указуючи, що розпочатий о 18 год рейс ще не закінчено. На заперечення позивача та пояснення про існування нормативного акту, яким з 16 листопада 2020 року змінено часові рамки запровадженого обмеження проїзду пільгових категорій громадян і виключено слова «до закінчення розпочатих рейсів», водій ображав його, погрожував, вдарив кулаком по телефону, за допомогою якого позивач проводив відеозйомку, внаслідок чого тріснуло скло екрану. Після виклику ОСОБА_1 поліції, водій заблокував позивача в салоні, зачинивши двері. Оскільки працівники поліції з приводу інциденту не відреагували, 23 лютого 2021 року на підставі заяви позивача розпочате кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

Посилався на те, що визначений ним розмір моральної шкоди у сумі 15 000 грн, який слід стягнути з Виконкому ЧМР, є адекватним і справедливим, ураховуючи те, що прийняті рішення суперечили Конституції України і нормам чинного законодавства та обмежували його права, як особи з інвалідністю. Під час дії незаконних рішень йому було завдано душевних страждань і переживань, принижено честь та гідність, оскільки потягом 5 місяців всі спроби скористатися своїм законним правом на пільговий проїзд супроводжувались конфліктними ситуаціями, приниженнями, образами з боку кондукторів і водіїв міського громадського транспорту, які відмовляли в реалізації його законного права з посиланням на відповідні рішення. Для відновлення порушеного права позивачу довелось звертатися до суду.

Звертав увагу, що протиправні дії кондуктора КП «ЧТУ» та водія автобусного маршруту, який обслуговує ТОВ «ЧАК», при виконанні своїх трудових (службових) обов`язків в період дії незаконних рішень міської комісії полягали не лише в публічному приниженні його честі та гідності, а й спричинили йому душевні страждання, призвели до надмірного хвилювання та стресу, що відобразилось на стані його здоров`я, і такі моральні страждання він оцінив у 10 000 грн, які слід стягнути з кожного з наведених відповідачів. Указував, що внаслідок неправомірних дій водія автобуса йому була завдана майнова шкода, яка оцінена в розмірі вартості пошкодженого мобільного телефону - 1 850 грн.

Рішенням від 16 вересня 2021 року Деснянський районний суд м. Чернігова позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково. Стягнув з Виконавчого комітету ЧМР на користь позивача 3 000 грн у відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовив. Вирішив питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду в частині визначеного розміру відшкодування Виконкомом ЧМР моральної шкоди змінити, стягнувши на його користь 15 000 грн, а в частині вирішених вимог до КП «ЧТУ» та ТОВ «ЧАК» про стягнення моральної шкоди - скасувати, повністю їх задовольнивши, в іншій частині судове рішення - залишити в силі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, визначаючи необхідний до стягнення з Виконкому ЧМР розмір моральної шкоди у сумі 3 000 грн, залишив поза увагою те, що рішення комісії, які були визнані у судовому порядку протиправними, містили ознаки прямої дискримінації та утиску осіб, які мають право на пільговий проїзд у міському пасажирському транспорті, зокрема, за ознаками наявності інвалідності, майнового стану та віку. У зв`язку з наведеним, позивач вважає, що відповідно до ст. 15 ЗУ «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» він, як особа з інвалідністю І групи, яка зазнала дискримінації, має право на відшкодування моральної шкоди у повному обсязі.

Указує, що в обґрунтування своїх вимог до органу місцевого самоврядування посилався на ухвалення міською комісією правових актів поза межами її компетенції, наявність в них протиправного характеру з огляду на ст. 38-1 ЗУ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та їх довготривалу дію у часі - з 28 жовтня 2020 року по 06 квітня 2021 року, що значно ускладнювало користування громадським транспортом у цей період саме після проходження необхідних медичних процедур, які тривали декілька годин. У зв`язку з незаконними рішеннями він був вимушений постійно відстоювати право на безкоштовний проїзд, незважаючи на принизливі висловлювання та образи з боку кондукторів та водіїв громадського транспорту, а також пасажирів, що призводило до появи негативних емоцій, душевних переживань та стресу, які протипоказані йому за станом здоров`я. Крім того, в ході розгляду справи за його позовом в адміністративному суді ЧМР зловживала процесуальними правами, оскільки не лише не скасувала протиправних актів після ухвалення судового рішення, а й оскаржила його в апеляційному порядку, не сплативши при цьому судовий збір і затягнувши таким чином час їх незаконної дії. Усі наведені вище обставини, на переконання позивача, повністю підтверджують заявлений ним розмір моральної шкоди у 15 000 грн, який є адекватним і таким, що відповідає вимогам розумності, справедливості і співмірності.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог до КП «ЧТУ» та ТОВ «ЧАК», ОСОБА_1 наголошує на тому, що саме працівники указаних підприємств - кондуктор тролейбуса та водій автобуса, неправомірно вимагаючи у нього оплату за проїзд, вели себе зухвало, розмовляли з ним у підвищеному тоні, використовуючи образливі вислови у присутності інших пасажирів та застосовуючи фізичну силу, чим принижували його честь та людську гідність. Наведені обставини зафіксовано на мобільний телефон, і відповідні відеозаписи досліджувались судом першої інстанції. Посилається на приписи ст. 1172 ЦК України, за якими саме юридичні особи мають відшкодувати завдану йому їхніми працівниками під час виконання своїх трудових обов`язків моральну шкоду.

У наданому на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відзиві КП «ЧТУ» ЧМР, вважаючи наведені позивачем доводи безпідставними, просить відмовити у її задоволенні. Обґрунтовуючи відзив, представник підприємства указує, що ОСОБА_1 , стверджуючи про спричинення йому моральної шкоди кондуктором, зазначає, що в результаті поведінки останнього зазнав душевних страждань, надмірного хвилювання та стресу, що спричинило підвищення тиску та головний біль, проте не надає жодних належних доказів на підтвердження наведених обставин, зокрема, погіршення його фізичного стану.

На думку представника відповідача, посилання позивача на те, що в результаті поведінки кондуктора він зазнав публічного приниження своєї честі та гідності, не узгоджуються з приписами ст. 201, 277, 297 ЦК України та роз`ясненнями постанови Пленуму ВСУ «Про практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної і юридичної особи», оскільки за доводами позивача він відчував негативну реакцію лише з боку пасажирів тролейбусу.

Відповідач наголошує на тому, що кондуктор тролейбуса лише виконував чинне станом на 29 жовтня 2020 року рішення комісії щодо обмеження пільгового перевезення громадян, яке станом на указану дату не було зупинено чи скасовано у визначеному порядку.

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у встановлений строк не надали.

В апеляційній скарзі представник Виконкому ЧМР, посилаючись на грубе порушення судом норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судове рішення не містить жодних посилань на матеріальні норми, які б встановлювали відповідальність органу місцевого самоврядування за рішення, ухвалене утвореним ним суб`єктом владних повноважень. Представник відповідача наголошує на тому, що безпосередньо виконавчим комітетом не приймались рішення, які у судовому порядку були визнані протиправними, отже відсутні підстави, які є необхідною умовою для застосування приписів ст. 1173-1175 ЦК України щодо відшкодуванням виконавчим комітетом моральної шкоди.

Безпідставність стягнення з Виконавчого комітету моральних збитків обґрунтовується також тим, що комісія з питань техногенно-екологічної безпеки ЧМР, яка ухвалила нормативно-правові акти щодо обмеження проїзду пільгових категорій громадян у міському транспорті, лише діє при Виконавчому комітеті, проте, вона непідзвітна, непідконтрольна та не перебуває у підпорядкуванні відповідача, і до складу комісії входять не лише посадові особи міської ради, а й представники інших державних органів.

Учасниками справи відзив на апеляційну скаргу КП «ЧТУ» ЧМР у встановлений строк не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить задовольнити частково, а апеляційну скаргу Виконкому ЧМР - залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції в повній мірі таким вимогам не відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до Виконкому ЧМР, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з прийняттям міською комісією з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій ЧМР рішень, які визнані в судовому порядку протиправними та нечинними, позивач зазнав порушень (обмежень) його прав та поніс моральні страждання.

Суд взяв до уваги, що позивач є особою з інвалідністю І групи та в період дії указаних рішень проходив медичні процедури за призначенням лікарів, у зв`язку з чим їздив до лікарні, користуючись громадським транспортом. Судом встановлено також, що позивач був вимушений звертатися за захистом своїх прав до суду, витрачати час на участь у судових засіданнях, що вимагало від нього додаткових зусиль в організації свого повсякденного життя та змін у побуті. Указані обставини призвели до душевних хвилювань, стресу, незручностей, непорозумінь з працівниками та пасажирами громадського транспорту, порушення нормальних життєвих зв`язків та зміни звичного способу життя. Виходячи із засад розумності, справедливості та виваженості, районний суд дійшов висновку, що достатньою компенсацією відшкодування Виконкомом ЧМР моральної шкоди буде стягнення на користь позивача 3 000 грн. Районний суд послався на те, що міська комісія з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій ЧМР не є юридичною особою та відповідно до норм ст. 47, 48 ЦПК України не може бути стороною у справі, оскільки не наділена цивільною процесуальною дієздатністю, отже саме Виконком ЧМР, як орган, який утворив таку комісію, має відповідати за шкоду, заподіяну позивачу незаконними рішеннями цієї комісії.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до КП «ЧТУ» ЧМР та ТОВ «ЧАК», районний суд зазначив, що працівники даних підприємств виконували свої посадові обов`язки та чинні рішення міської комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій ЧМР, а конфліктні ситуації між позивачем та працівниками вказаних підприємств з приводу оплати проїзду в період дії рішень виникали і пов`язані саме з прийняттям рішень комісією, які визнані в судовому порядку протиправними. Оскільки у судовому засіданні не було доведено належними та допустимими доказами факту пошкодження майна позивача - телефону, підстав для стягнення матеріальної шкоди, яку зазнав позивач у зв`язку з пошкодженням його майна, суд не знайшов.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди сторонами не оскаржується, тому відповідно до положень ст. 367 ЦПК України в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог до Виконкому ЧМР про стягнення моральної шкоди та відмови у задоволенні позову до ТОВ «ЧАК» про її стягнення, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства. Проте колегія суддів вважає хибним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до КП «ЧТУ» через його невідповідність обставинам справи.

У справі встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 30 травня 2018 року довічно встановлено інвалідність І групи «Б» загального захворювання, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 (а.с. 19).

Згідно з довідкою КНП «Чернігівська обласна лікарня» від 11 травня 2021 року ОСОБА_1 з 26 квітня 2018 року по час видачі довідки перебував на лікуванні у відділенні нефрології та гемодіалізу у зв`язку з хронічною нирковою недостатністю та проходив тричі на тиждень програмний гемодіаліз (а.с. 30).

Постановою КМУ від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України з 12 березня 2020 року установлено карантин.

Розпорядженням КМУ від 25 березня 2020 року № 338-р «Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації» (зі змінами і доповненнями, внесеними постановами КМУ від 22 квітня 2020 року № 291, від 15 квітня 2020 року № 340, від 04 травня 2020 року № 343, від 20 травня 2020 року № 392, від 17 червня 2020 року № 500, від 22 липня 2020 року № 641, від 26 серпня 2020 року № 760, від 13 жовтня 2020 року № 956) з урахуванням поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, висновків Всесвітньої організації охорони здоров`я щодо визнання розповсюдження COVID-19 у країнах світу пандемією, з метою ліквідації наслідків медико-біологічної надзвичайної ситуації природного характеру державного рівня, забезпечення санітарного епідемічного благополуччя населення та відповідно до ст. 14 та ч. 2 ст. 78 Кодексу цивільного захисту України установлено для єдиної державної системи цивільного захисту на всій території України режим надзвичайної ситуації до 31 грудня 2020 року.

На засіданні міської комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій ЧМР, яке відбулося 27 жовтня 2020 року, прийнято рішення, оформлене протоколом № 38, пунктом 3 якого вирішено з 28 жовтня 2020 року тимчасово обмежити перевезення пільгових категорій громадян в робочі дні з 06 до 09 год та з 16 до 19 год (до закінчення розпочатих рейсів) та здійснювати перевезення згідно з тарифами, встановленими для надання послуг з перевезення пасажирів міським електричним та автомобільним транспортом.

Згодом на засіданні міської комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій ЧМР, яке відбулося 13 листопада 2020 року, прийнято рішення, оформлене протоколом № 41, пунктом 4 якого, у зв`язку зі складнощами, які виникли в роботі міського громадського транспорту, значної кількості захворівших водіїв та кондукторів, неможливістю в повній мірі забезпечити перевезення мешканців міста особливо в пікові години за нормами протиепідемічних заходів через поширення коронавірусної інфекції, внесено зміни в пункт 3 рішення № 38 від 27 жовтня 2020 року та викладено його в наступній редакції: «Тимчасово обмежити пільгове перевезення громадян, що мають на це право, в робочі дні, з 06 до 09 години та з 16 до 18 години. Виключення зробити лише у відношенні дітей, що мають право на пільговий проїзд громадським транспортом. В зазначені години перевезення громадян здійснювати згідно з тарифами, встановленими для надання послуг з перевезення пасажирів міським електричним та автомобільним транспортом. Термін: з 16 листопада 2020 року».

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 січня 2021 року позов ОСОБА_1 повністю задоволено. Визнано протиправним і нечинним п. 3 протоколу № 38 засідання міської комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій ЧМР від 27 жовтня 2020 року, яким з 28 жовтня 2020 року вирішено тимчасово обмежити перевезення пільгових категорій громадян в робочі дні з 06 до 09 год та з 16 до 19 год (до закінчення розпочатих рейсів) та здійснювати перевезення згідно з тарифами, встановленими для надання послуг з перевезення пасажирів міським електричним та автомобільним транспортом. Визнано протиправним і нечинним п. 4 протоколу № 41 засідання міської комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій ЧМР від 13 листопада 2020 року, яким п. 3 протоколу № 38 засідання міської комісії з питань техногенно-екологічної безпеки Чернігівської міської ради від 27 жовтня 2020 року викладено в наступній редакції: «Тимчасово обмежити пільгове перевезення громадян, що мають на це право, в робочі дні з 06 до 09 год та з 16 до 18 год. Виключення зробити лише у відношенні дітей, що мають право на пільговий проїзд громадським транспортом. В зазначені години перевезення громадян здійснювати згідно з тарифами, встановленими для надання послуг з перевезення пасажирів міським електричним та автомобільним транспортом. Термін: з 16 листопада 2020 року». Зобов`язано виконком ЧМР опублікувати резолютивну частину рішення суду у виданні, в якому був або мав бути офіційно оприлюднений нормативно-правовий акт, невідкладно, після набрання рішенням законної сили.

Вказаним рішенням, зокрема, було встановлено, що спірними пунктами 3, 4 рішень міської комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій ЧМР, оформлених протоколами від 27 жовтня 2020 року № 38 та від 13 листопада 2020 року № 41, фактично обмежено гарантоване ЗУ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» право позивача на пільговий проїзд громадським транспортом (звужено обсяг шляхом встановлення на невизначений строк часових рамок дії пільг протягом доби), як особи, що має право на пільги, встановлені даним Законом, тому ці рішення є протиправними, як такі, що суперечать Конституції України, гарантіям, змісту і спрямованості діяльності держави, визначеним у Конституції України та не узгоджуються із завданнями та повноваженнями, наданими цьому органу в умовах надзвичайної ситуації.

Наведене рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 січня 2021 року постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 квітня 2021 року залишено без змін (а.с. 20-29).

У період дії вказаних рішень міської комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій ЧМР позивач за призначенням лікарів тричі на тиждень проходив медичні процедури у КНП «Чернігівська обласна лікарня», у зв`язку з чим їздив до лікувального закладу, користуючись громадським транспортом.

З інформації ГУНП в Чернігівській області від 23 листопада 2020 року вбачається, що 29 жовтня 2020 року в період часу між 18:00 та 19:00 на спецлінію «102» ГУНП надійшло два повідомлення від кондуктора, а саме: 29 жовтня 2020 року о 18:25 від заявника, який представився кондуктором тролейбусу № 468 маршруту 9-А, з приводу відмови оплати за проїзд пасажиром даного тролейбуса, оскільки пільги скасовані. Звернення зареєстровано в журналі єдиного обліку Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області за № 54567; та 29 жовтня 2020 року о 18:26 з приводу відміни виклику, оскільки проїзд було оплачено. Звернення приєднано до попередньої події (а.с. 36).

Відповідно до повідомлення начальника КП «ЧТУ» від 15 грудня 2020 року, наданого на запит ОСОБА_1 , на фото, яке додане до запиту, зображено людину, схожу на кондуктора КП «ЧТУ» ОСОБА_2, який 29 жовтня 2020 року о 18 год. 25 хв не працював в тролейбусі № 468 за маршрутом 9-а (а.с. 38).

23 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Чернігівської місцевої прокуратури щодо вчинення самоправства водієм автобусу № 33, державний номерний знак НОМЕР_2 , яке мало місце 02 лютого 2021 року. На підставі заяви позивача було розпочато кримінальне провадження № 0000063 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, що підтверджується витягом з ЄРДР від 24 лютого 2021 року (а.с. 46, 47).

З листа Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Чернігівській області від 19 березня 2021 року вбачається, що заяви ОСОБА_1 в частині можливих неправомірних дій поліцейських УПП в Чернігівській області ДПП, що мали місце 02 лютого 2021 року, в межах компетенції розглянуті згідно з вимогами Порядку розгляду звернень та організації проведення особистого прийому громадян в органах та підрозділах Національної поліції України. За результатами перевірки, опитавши поліцейських, дослідивши відеоматеріали портативного відео реєстратора поліцейських, а також відеозаписи, розміщені за вказаним у заявах посиланням, в діях поліцейських вбачаються ознаки вчинення ними дисциплінарного проступку. Наказом УПП в Чернігівській області ДПП від19 березня 2021 № 71 призначене службове розслідування (а.с. 48).

Звернувшись з позовом про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, ОСОБА_1 зазначав, що моральні страждання заподіяні рішеннями міської комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій ЧМР, якими було обмежено його право на пільговий (безкоштовний) проїзд у міському транспорті у визначені дні та години, і які у подальшому судом визнані протиправними. Крім цього, моральні страждання завдані йому протиправною поведінкою кондуктора КП «ЧТУ» та водієм ТОВ «ЧАК», які, вимагаючи у нього оплату за проїзд, у присутності пасажирів та інших громадян застосовували щодо нього образливі вислови, жести та фізичну силу, чим принижували його людську честь та гідність. В результаті протиправної поведінки водія ТОВ «ЧАК» йому завдано матеріальної шкоди у зв`язку із пошкодженням мобільного телефону.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Приписами ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 3 Конституції України проголошує, що держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Це конституційне положення більшу конкретизацію знаходить у ст. 56 Основного Закону, яка закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 3 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови Пленуму ВСУ).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування та їх посадовими особами визначені ст.ст. 1173, 1174 ЦК України.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, АРК або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Застосовуючи положення ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі.

Частиною 1 ст. 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Виконкому ЧМР повністю відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Так, за матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю І групи загального захворювання і відповідно до ч. 1 ст. 38-1 ЗУ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» має право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі) за наявності посвідчення чи довідки, зазначених у цьому Законі.

Через наявне хронічне захворювання, яке стало підставою для встановлення інвалідності, позивач тричі на тиждень потребував проходження у КНП «Чернігівська обласна лікарня» медичних процедур, для чого вимушений був користуватися громадським транспортом у робочі дні.

У зв`язку із запровадженням карантинних обмежень щодо запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, рішенням міської комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій ЧМР від 27 жовтня 2020 року було тимчасово обмежено перевезення пільгових категорій громадян у робочі дні з 06 до 09 год та з 16 до 19 год (до закінчення розпочатих рейсів), а перевезення вирішено здійснювати за встановленими тарифами. Іншим рішенням комісії від 13 листопада 2020 року внесено зміни у попереднє рішення, а саме, тимчасово обмежено пільгове перевезення громадян, що мають на це право, в робочі дні з 06 до 09 год та з 16 до 18 год, а посилання на врахування розпочатих рейсів було виключено.

Вважаючи, що наведені рішення є дискримінаційними та такими, що обмежують його права, як особи з інвалідністю, а також конституційні права, ОСОБА_1 оскаржив їх до Чернігівського окружного адміністративного суду, який своїм рішенням від 05 січня 2021 року задовольнив його позов та визнав протиправними і нечинними пункти 3 і 4 рішень міської комісії відповідно від 27 жовтня 2020 року та від 13 листопада 2020 року. Дійшовши такого висновку, з яким погодився Шостий апеляційний адміністративний суд, суд першої інстанції зазначив, що міська комісія, приймаючи такі рішення, обмежила (звузила) право позивача у користуванні міським транспортом, що, відповідно до чинного законодавства, не входить до її компетенції. Крім того, такі рішення є протиправними, оскільки суперечать Конституції України, гарантіям, змісту і спрямованості діяльності держави, визначеним у Конституції України та не узгоджуються із завданнями та повноваженнями, наданими цьому органу в умовах надзвичайної ситуації.

На переконання позивача, саме через наявність рішень міської комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій ЧМР, якими були встановлені обмеження перевезення пільгових категорій громадян у відповідні дні та години, він був змушений відстоювати у судовому порядку свої порушені права та інтереси, витрачати час на участь у судових засіданнях, що вимагало від нього додаткових зусиль в організації свого повсякденного життя, до того ж він постійно перебував у стресовому стані, зазнавав неймовірних душевних страждань, що вкрай негативно відображалось на його фізичному стані. Указані обставини є доводами позову про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями органу місцевого самоврядування.

Верховний Суд у своїх постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 та від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17 зазначив, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. З огляду на це психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не призвели до тяжких наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, доводи ОСОБА_1 про завдання йому моральної шкоди нормативно-правовими актами міської комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій ЧМР, протиправність яких встановлено судовими рішеннями, що набрали законної сили, знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи, у зв`язку з чим районний суд дійшов правильного висновку про те, що позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме Виконком ЧМР, як юридична особа, що утворила міську комісію з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій ЧМР, має відповідати за даним позовом про відшкодування моральної шкоди, спричиненої особі внаслідок прийняття рішень, які у судовому порядку визнано незаконними.

Відповідно до Положення про міську комісію з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій, затвердженого рішенням виконкому ЧМР від 19 січня 2017 року № 2, комісія є постійно діючим органом, який утворюється виконавчим органом міської ради для координації органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, пов`язаної із забезпеченням техногенно-екологічної безпеки, захисту населення і територій від наслідків надзвичайних ситуацій, запобігання виникненню надзвичайних ситуацій і реагування на них, а Головою комісії є міський голова (а.с. 31-35).

За даними ЄДР, наявними у відкритому доступі, міська комісія з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій ЧМР не являється юридичною особою. Проте колегія суддів зважає на те, що саме Виконком ЧМР був відповідачем у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 про визнання рішень Комісії нечинними і оскаржував його в апеляційному порядку, вважаючи свої права щодо скасування винесеного комісією рішення порушеними. Отже, апеляційний суд відхиляє доводи відповідача про відсутність правових підстав для стягнення з Виконкому ЧМР моральної шкоди на користь позивача.

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди у сумі 3 000 грн, яку належить стягнути на користь ОСОБА_1 з Виконкому ЧМР, суд першої інстанції виходив із засад розумності та справедливості, врахував стан здоров`я позивача, характер страждань, які він зазнав, їх тривалість, та вимушені зміни в життєвих стосунках.

Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року № 35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується фізичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

На думку колегії суддів, з урахуванням характеру та обсягу душевних страждань позивача, який є особою з інвалідністю І групи, характеру його захворювання, необхідності захисту та відстоювання у судовому порядку своїх прав, встановлених чинним законодавством, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, розмір моральної шкоди у сумі 3 000 грн судом першої інстанції визначено з урахуванням вимог розумності та справедливості, й підстав для його зменшення чи збільшення не вбачається, у зв`язку з чим апеляційний суд відхиляє доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та виконкому ЧМР щодо невмотивованості судового рішення при визначенні розміру відшкодування.

На думку суду, позивачем не наведено обґрунтованих підстав для відшкодування моральної шкоди у заявленому ним розмірі, який становить 15 000 грн. Разом з тим, суд першої інстанції, визначаючи розмір відшкодування, урахував те, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю І групи, в період дії протиправних рішень проходив медичні процедури, користуючись громадським транспортом, згодом звертався за захистом своїх прав до суду, що вимагало від нього додаткових зусиль в організації свого повсякденного життя та змін у побуті.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині вирішених позовних вимог до КП «ЧТУ» ЧМР про стягнення моральної шкоди, апеляційний суд виходить з наступного.

Указавши на відсутність правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, районний суд виходив з того, що працівник КП «ЧТУ» ЧМР (кондуктор) виконував свої посадові обов`язки та чинні рішення міської комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій ЧМР, які розповсюджувалися щодо нього і не були зупинені чи скасовані. Суд указав, що конфліктні ситуації між позивачем та працівником вказаного підприємств з приводу оплати проїзду в період дії рішень виникали і пов`язані саме з прийняттям рішень комісією, які визнані в судовому порядку протиправними.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком районного суду, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу наведеної норми вбачається, що відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду така особа заподіяла у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків. При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами.

Згідно з посадовою інструкцією кондуктора громадського транспорту КП «ЧТУ», затвердженою начальником КП «ЧТУ» 22 липня 2019 року, до обов`язків кондуктора громадського транспорту відносяться, в тому числі: у спілкуванні з пасажирами бути ввічливими, до всіх звертатися на «Ви», не допускати образ, приниження людської гідності, у разі виникнення спірної ситуації зберігати спокій (п. 2.1.11. Інструкції), забороняється спілкуватися з пасажирами та працівниками підприємства в некоректній формі (п. 2.2.14. Інструкції) (а.с. 40-44).

В обґрунтування своїх вимог до КП «ЧТУ», ОСОБА_1 посилався на те, що 29 жовтня 2020 року о 18 год 25 хв. в тролейбусі № 468, який рухався за маршрутом № 9-а, під час конфліктної ситуації, в ході якої кондуктор вимагав у позивача оплату за проїзд та, отримавши відмову, почав його ображати, принижуючи, намагався виштовхати з приміщення тролейбуса із застосуванням фізичної сили, образливо крутив пальцем біля скроні, чим спричинив моральні страждання.

Обставини конфлікту зафіксовано позивачем на мобільний телефон, а відеозапис інциденту на диску приєднано до матеріалів цивільної справи (а.с. 16).

Переглянутим апеляційним судом відеозаписом від 29 жовтня 2020 року повністю підтверджуються наведені позивачем обставини конфлікту, зокрема, під час зйомки зафіксовано, що чоловік, одягнутий у фірмову жилетку кондуктора КП «ЧТУ», у присутності інших пасажирів вимагав у позивача оплати за проїзд, розмовляв з останнім у підвищеному тоні, іноді переходячи на крик, застосовував при цьому образливі жести та вислови.

На запит позивача начальник КП «ЧТУ» повідомив, що зображена на фото людина схожа на кондуктора ОСОБА_2 , який 29 жовтня 2020 року у тролейбусі № 468 на маршруті № 9-а не працював. У матеріалах справи наявні відомості про прийняття ОСОБА_2 з 17 квітня 2019 року кондуктором громадського транспорту КП «ЧТУ» (а.с. 39) та його подальше звільнення з займаної посади за власним бажанням з 22 квітня 2021 року (а.с. 65).

Не визнаючи заявлених до КП «ЧТУ» позовних вимог, представник підприємства як у своєму відзиві на позовну заяву (а.с. 60-64), так і у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 (а.с. 163-166) зазначав про недоведеність належними доказами заподіяння позивачу моральних і душевних страждань, що спричинило погіршення стану здоров`я, та наголошував, що кондуктор тролейбуса № 468 лише виконував чинне станом на 29 жовтня 2020 року рішення ЧМР.

На думку апеляційного суду, наданий позивачем відеозапис достеменно свідчить про те, що чоловік, одягнутий у фірмову жилетку кондуктора КП «ЧТУ», який брав участь у конфлікті з ОСОБА_1 , станом на 29 жовтня 2020 року перебував у трудових відносинах з указаним підприємством та знаходився під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. При цьому, всупереч вимогам посадової інструкції, вимагаючи у позивача оплати за проїзд і достеменно знаючи з пред`явленого посвідчення про наявність у останнього інвалідності І групи, у присутності інших пасажирів розмовляв з ОСОБА_1 некоректно, у підвищеному тоні, застосовуючи образливі слова та жести.

З матеріалів справи вбачається, що 29 жовтня 2020 року о 18 год. 25 хв саме кондуктор тролейбусу № 468 маршруту № 9-а здійснив виклик до поліції з приводу відмови пасажира оплатити проїзд, а через кілька хвилин відмінив його, оскільки проїзд було оплачено. Отже, судом встановлено, що особа, з якою у позивача відбувся конфлікт з приводу оплати проїзду у тролейбусі, перебувала у трудових відносинах з КП «ЧТУ». Зазначаючи у відзиві на позов, що 29 жовтня 2020 року у тролейбусі № 468 на маршруті № 9-а ОСОБА_2 не працював, відповідач не надав належних доказів того, що ОСОБА_2 цього дня працював на іншому маршруті або не працював взагалі, як і не надав даних про особу, яка, за твердженням КП «ЧТУ», працювала кондуктором на маршруті № 9-а у тролейбусі № 468 29 жовтня 2020 року під час інциденту, що зафіксований позивачем на відео.

Таким чином, приймаючи до уваги наведені вище обставини, колегія суддів вважає, що наявними у справі доказами повністю доведено обставини заподіяння позивачу моральних страждань, завданих протиправною поведінкою працівника (кондуктора) КП «ЧТУ» під час виконання трудових обов`язків.

При визначенні розміру моральних збитків, який належить стягнути з КП «ЧТУ» на користь ОСОБА_1 , апеляційний суд ураховує те, що позивач є особою з інвалідністю І групи, характер його захворювання, яке стало підставою для встановлення інвалідності; зважає на некоректну (протиправну) поведінку кондуктора громадського транспорту, який, не проявивши врівноваженості та вміння спілкування, не намагаючись владнати конфлікт, під час виконання службових обов`язків, у присутності інших пасажирів допустив зневажливе ставлення до ОСОБА_1 , застосовуючи щодо нього образливі слова та жести, чим принизив людську гідність позивача, що свідчить про спричинення останньому моральної шкоди.

З урахуванням наведеного, а також вимог розумності і справедливості, конкретних обставин даної справи, колегія суддів вважає, що на користь ОСОБА_1 з КП «ЧТУ» ЧМР належить стягнути 2 000 грн моральної шкоди, оскільки саме такий розмір завданої шкоди відповідає встановленим обставинам і дослідженим доказам.

Перевіривши доводи позову та апеляційної скарги щодо необхідності стягнення з ТОВ «ЧАК» моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 протиправною поведінкою працівником товариства - водієм автобусу, колегія суддів не вбачає законних підстав для задоволення таких позовних вимог, оскільки за змістом ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Матеріли даної справи не містять будь-яких належних доказів того, що водій автобуса маршруту № 33, з яким у позивача 02 лютого 2021 року виникла конфліктна ситуація з приводу оплати проїзду, перебував у трудових відносинах з ТОВ «ЧАК», що, у свою чергу, є необхідною та визначальною підставою для відшкодування шкоди у розумінні ст. 1172 ЦК України.

На підтвердження своїх вимог в наведеній частині позивачем надано лише відеозапис події, яка трапилась 02 лютого 2021 року в приміщенні автобусу з державним номерним знаком НОМЕР_2 (а.с. 16), та роздруківка з невідомого сайту, яка містить інформацію, що перевізником автобусного маршруту № 33 станом на 08 листопада 2019 року являється ТОВ «Чернігівська автомобільна компанія» (а.с. 45), які, в контексті ст.ст. 76-80 ЦПК України, не є належними та достатніми доказами на підтвердження існування трудових відносин між водієм автобусу з державним номерним знаком НОМЕР_2 та ТОВ «ЧАК». У ході розгляду справи в суді першої інстанції клопотань щодо витребування додаткових доказів позивачем не заявлялось.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів дійшла до переконання, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав відмови у задоволенні позовних вимог до ТОВ «ЧАК» про стягнення моральної шкоди. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 цього висновку суду не спростовують і не дають підстави для скасування судового рішення в цій частині, яке постановлено з дотриманням вимог закону.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

При зверненні до суду з позовом та з апеляційною скаргою ОСОБА_1 судовий збір не сплачував, оскільки є особою з інвалідністю І групи і відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Оскільки апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу ОСОБА_1 та скасовує рішення суду першої інстанції в частині вирішених позовних вимог до КП «ЧТУ» ЧМР про стягнення моральної шкоди, а також враховуючи пропорційність задоволених вимог, що у відсотковому відношенні становить 20 %, з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір у сумі 181,6 грн (20 % від 908 грн) за розгляд справи в суді першої інстанції та 272,4 грн (20 % від 1 362 грн) за розгляд справи апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 375, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Чернігівської міської ради залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 вересня 2021 року в частині вирішенння позовних вимог до Комунального підприємства «Чернігівське тролейбусне управління» Чернігівської міської ради про стягнення моральної шкоди - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Чернігівське тролейбусне управління» Чернігівської міської ради про стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Чернігівське тролейбусне управління» Чернігівської міської ради (14035, вул. Шевченка, 50-б м. Чернігів, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 2 000 (дві тисячі) грн у відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Комунального підприємства «Чернігівське тролейбусне управління» Чернігівської міської ради (14035, вул. Шевченка, 50-б м. Чернігів, ) на користь держави 181 (сто вісімдесят одну) грн 60 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Комунального підприємства «Чернігівське тролейбусне управління» Чернігівської міської ради (14035, вул. Шевченка, 50-б м. Чернігів, ) на користь держави 272 (двісті сімдесят дві) грн 40 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 04 лютого 2022 року.

Головуюча: Судді: