Справа № 141/507/19
Провадження № 22-ц/801/427/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Климчук С. В.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2022 рокуСправа № 141/507/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Релігійної організації «Релігійна громада Свято-Покровської парафії Української Православної церкви (Православної Церкви України)» на рішення Оратівського районного суду Вінницької області у складі судді Климчук С. В. від 07 грудня 2021 року у цивільній справі за позовом Релігійної організації «Релігійна громада Свято-Покровської парафії Української Православної церкви (Православної Церкви України)» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні власністю, -

встановив:

В червні 2019 року Релігійна організація «Релігійна громада Свято-Покровської парафії Української Православної церкви (Православної Церкви України) звернулась до суду з цим позовом, за яким, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила усунути їй перешкоди в користуванні комплексом будівель та споруд «Свято-Покровського храму» загальною площею 437, 65 кв. м, розташованого за адресою: Вінницька область, Оратівський район, с. Новоживотів, вул. Набережна, 48 Б , шляхом заборони відповідачам чинити перешкоди позивачу в користуванні даним нерухомим майном.

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що рішенням загальних зборів релігійної громади від 02 березня 2019 року керівником - головою Парафіяльної ради Релігійної організації «Релігійна громада Свято-Покровської парафії Української Православної церкви (Православної Церкви України)» (далі також релігійна організація / релігійна громада) обрано ОСОБА_8 та внесено зміни до Статуту релігійної організації щодо її конфесійної приналежності, змінено склад керівних органів.

Релігійній громаді на праві власності з 2012 року належить комплекс будівель та споруд «Свято-Покровського храму», загальною площею 437, 65 кв. м.

Незважаючи на те, що Релігійна громада для задоволення духовних потреб має приміщення храму, а для проживання священика, який служить на приході, є житло, позивач тривалий час позбавлений можливості користуватись своєю власністю, оскільки відповідачі, очолювані колишнім настоятелем релігійної громади ОСОБА_1 , зачинили приміщення храму та перешкоджають членам релігійної громади користуватися храмом для задоволення власних потреб, а також кожного разу, коли члени релігійної громади приходять до храму на богослужіння, стоять при вході у двір церкви. На адресу членів релігійної громади із вуст відповідачів лунали погрози та залякування, нецензурна лайка. Відповідачі вчиняли провокативні дії з метою спровокувати між прихожанами релігійної громади бійку, а саме штовхали прихожан, смикали їх за одяг, висловлювали погрози тощо.

З приводу незаконного перешкоджання у здійсненні богослужінь та користуванні власністю керівництво релігійної громади зверталось до правоохоронних органів з заявою про вчинення кримінального правопорушення, відомості про яке були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 07 грудня 2021 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач просив суд усунути Релігійній організації «Релігійна громада Свято-Покровської парафії Української Православної церкви (Православної Церкви України)» перешкоди в користуванні комплексом будівель та споруд «Свято-Покровського храму» шляхом заборони відповідачам чинити перешкоди позивачу в користуванні комплексом будівель та споруд, проте не зазначив та не конкретизував, яким чином та/або які дії необхідно заборонити відповідачам аби ті не чинили перешкоди у користуванні власністю останньому, суд дійшов висновку, що обраний спосіб захисту не є ефективним у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд не взяв до уваги надані позивачем акти від 21 квітня 2019 року, 27 квітня 2019 року, 01 червня 2019 року, 02 червня 2019 року, 26 вересня 2021 року, 05 жовтня 2021 року, оскільки вони складені та підписані в односторонньому порядку, а саме лише членами Релігійної організації «Релігійна громада Свято-Покровської парафії Української Православної церкви (Православної Церкви України)», за відсутності представників незацікавлених сторін, в тому числі, але не виключно, представників органів місцевого самоврядування, поліції тощо.

Показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 суд оцінив критично, тому що вони є членами Релігійної організації «Релігійна громада Свято-Покровської парафії Української Православної церкви (Православної Церкви України)», а також ОСОБА_11 є священиком вказаної організації, які зацікавлені у позитивному вирішенні даної справи. Поряд з цим, суд зауважив, що вказані показання свідків фактично зводяться до перешкоджання їм та іншим членам Релігійній організації «Релігійна громада Свято-Покровської парафії Української Православної церкви (Православної Церкви України)» в участі у проведенні богослужінь на території «Свято-Покровського храму» відповідачами та іншими особами, а не у перешкоджанні користування нерухомим майном позивачеві.

Суд першої інстанції зауважив, що із досліджених у судовому засіданні відеозаписів не вбачаються фактичні реальні перешкоди з боку відповідачів у користуванні позивачем комплексом будівель та споруд «Свято-Покровського храму». Натомість, досліджені судом відеозаписи свідчать лише про перебування поблизу приміщення храму у визначені позивачем дати як відповідачів, так і інших громадян, працівників поліції, внаслідок чого відбувалось скупчення людей, створювалась штовханина, побиття людей тощо, що фактично зводиться до створення конфліктних ситуацій щодо перешкоджання проведення богослужінь між громадянами різної конфесійної приналежності.

Стосовно наданої позивачем постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 06 вересня 2021 року у справі № 902/627/19 суд зазначив, що з вказаного рішення суду вбачається про встановлення судом перешкод позивачеві Тульчинською Єпархією Української Православної Церкви (Тульчинська Єпархія УПЦ) та зобов`язання Тульчинську Єпархію УПЦ не чинити перешкоди Релігійній організації «Релігійна громада Свято-Покровської парафії Української Православної церкви (Православної Церкви України)» в користуванні комплексом будівель та споруд «Свято-Покровського храму» загальною площею 437,65 кв. м, за адресою: Вінницька область, Оратівський район, с. Новоживотів, вул. Набережна, 48 Б . При цьому, у вказаній справі було встановлено, що клірик Тульчинської єпархії Української Православної Церкви священник протоієрей ОСОБА_1 та благочинний Оратівського церковного округу Тульчинської єпархії УПЦ ОСОБА_7 чинили перешкоди саме від Тульчинської Єпархії УПЦ, а не як фізичні особи.

В апеляційній скарзі релігійна громада, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 07 грудня 2021 року скасувати, ухвалити нове - про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалась на ті ж обставини, що й у позовній заяві. Вважала, що суд дав неправильну оцінку зібраним у справі доказам, а спосіб захисту, зазначений у позовній заяві, є єдиним ефективним способом, тому що відповідачі можуть чинити інші дії задля перешкоджання позивачу користуватись спірним нерухомим майном.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Частини перша та друга статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачають, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не повністю з огляду на таке.

Судом встановлено, що згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 01 лютого 2019 року Релігійну організацію «Релігійна громада Свято-Покровської парафії Української Православної церкви (Православної Церкви України)» зареєстровано як юридичну особу.

02 березня 2019 року проведені загальні збори релігійної громади, на яких прийнято рішення про зміну підлеглості у канонічних та організаційних питаннях, про перехід під канонічне підпорядкування Православній Церкві України, змінивши при цьому назву на Релігійну організацію «Релігійна громада Свято-Покровської парафії Української Православної Церкви (Православної Церкви України)», обрано Головою Парафіяльної ради ОСОБА_8, заступником голови Парафіяльної ради ОСОБА_21, скарбником ОСОБА_13 , прийнято статут релігійної громади у новій редакції, зокрема в частині зміни назви на Релігійна організація «Релігійна громада Свято-Покровської парафії Української Православної Церкви (Православної Церкви України)» та про внесення змін до установчих документів.

На підставі протоколу загальних зборів № 1 від 02 березня 2019 року затверджено статут релігійної організації у новій редакції, відповідно до пункту 1 Розділу І якого Релігійна організація «Релігійна громада Свято-Покровської парафії Української Православної Церкви (Православної Церкви України)», є правонаступником Релігійної громади Свято-Покровської парафії Української Православної Церкви і є первинним структурним підрозділом Української Православної Церкви (Православної Церкви України) (УПЦ (ПЦУ)), який безпосередньо входить до складу Вінницько-Тульчинської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України).

Наказом Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації № 39 від 02 квітня 2019 року зареєстровано статут Релігійної громади Свято-Покровської парафії Української Православної Церкви у новій редакції зі зміною найменування на Релігійну організацію «Релігійна громада Свято-Покровської парафії Української Православної Церкви (Православна Церква України)».

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 травня 2019 року за № 168406526 за Релігійною організацією «Релігійна громада Свято-Покровської парафії Української Православної церкви (Православної Церкви України)» 27 травня 2019 року зареєстровано право власності на комплекс будівель і споруд Свято-Покровського храму, загальною площею 437,65 кв. м, до якого входять: будівля Свято-Покровського храму літ. А, загальною площею 376,60 кв. м, будівля дзвіниці літ. Б, загальною площею 10,20 кв. м, житловий будинок літ. В, в, в1, загальною площею 50,85 кв. м та житловою площею 29,25 кв. м, ворота з хвірткою 1, огорожа 2, убиральня 3, які розташовані за адресою: Вінницька область, Оратівський район, с. Новоживотів, вул. Набережна, 48 Б . Підставою виникнення права власності зазначено свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28 лютого 2012 року № 08.

21 квітня 2019 року релігійною організацією складено акт про те, що 20 квітня 2019 року ОСОБА_1 , який втратив свої повноваження голови Парафіяльної ради та настоятеля храму, відмовився надати оригінали документів на комплекс будівель храму та земельну ділянку.

27 квітня 2019 року релігійною організацією складено акт, за яким 27 квітня 2019 року, напередодні Великодня настоятель колишньої релігійної громади зачинив храм та не віддавав ключі від нього громаді, яка змінила конфесійну приналежність, відповідно, прийнято рішення замкнути храм на свій замок.

01 червня 2019 року релігійною організацією складено акт про те, що 01 червня 2019 року на території храму за адресою: вул. Набережна, 48 Б, с. Новоживотів Оратівського району Вінницької області було виявлено групу осіб, які належать до представників духовенства Тульчинської єпархії УПЦ (із духовним центром в м. Москва), а саме протоієрей ОСОБА_1 , протоієрей ОСОБА_7 , протоієрей ОСОБА_14 , ієрей ОСОБА_15 та інші особи, які застосовуючи фізичну силу, перешкоджали представникам парафії зайти до дверей храму, штовхали прихожан, погрожували фізичною розправою та перешкоджали проведенню релігійного обряду за участю протоієрея ОСОБА_11 і шести інших священнослужителів ПЦУ, які були запрошені для проведення обряду.

02 червня 2019 року релігійною організацією складено акт про те, що 02 червня 2019 року повторно група невідомих осіб, які належать до представників духовенства Тульчинської єпархії УПЦ (із духовним центром в м. Москва), а саме протоієрей ОСОБА_1 , протоієрей ОСОБА_7 , протоієрей ОСОБА_14 , ієрей ОСОБА_15 та інші особи перешкоджали пройти до дверей храму, штовхали прихожан, рвали одяг, погрожували фізичною розправою та перешкоджали проведенню релігійного обряду недільної служби за участю протоієрея ОСОБА_11 , а також вчиняли хуліганські дії, завдали тілесних ушкоджень членам релігійної громади.

26 вересня 2021 року релігійною організацією складено акт про те, що цього дня о 14:50 релігійна громада разом з настоятелем ОСОБА_11 завершували богослужіння, коли до них на територію Свято-Покровського храму прийшов ОСОБА_1 та створив конфліктну ситуацію. Виконати прохання членів громади покинути територію храму і не створювати конфліктну ситуацію ОСОБА_1 відмовився.

05 жовтня 2021 року релігійною організацією складено акт про те, що 05 жовтня 2021 року о 15:00 члени релігійної громади прийшли на планове прибирання до храму та вечірнє богослужіння. О 15:38 група осіб на чолі з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та іншими прихильниками УПЦ МП прибули до храму та почали ламати двері, намагаючись зайти до храму. ОСОБА_1 штовхнув начальника Оратівського відділу поліції, який виходив із храму, ОСОБА_18 вдарив заступника голови парафіяльної ради ОСОБА_21 , ОСОБА_17 вирвала з рук начальника Оратівського ВП ОСОБА_23 рішення ПЗАГС про усунення перешкод у користуванні власністю. Усі інші особи стали на сходах та не давали можливості зачинити храм, ОСОБА_18 та ОСОБА_19 тримали двері храму, штовхаючи членів громади, проклинали і обзивали прихожан. Про зазначені дії складено заяву про злочин, передбачений статтями 161, 179, 180 КК України.

Постановою Північно - західного апеляційного господарського суду від 06 вересня 2021 року у справі № 902/627/19 за позовом Релігійної організації «Релігійна громада Свято - Покровської парафії Української Православної Церкви (Православна Церква України)» до Тульчинської єпархії Української Православної Церкви, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , ОСОБА_24 , про усунення перешкод в користуванні власністю частково задоволено апеляційну скаргу Релігійної організації «Релігійна громада Свято-Покровської парафії Української Православної Церкви (Православна Церква України)». Рішення Господарського суду Вінницької області від 17 грудня 2019 року у справі №902/627/19 скасовано. Прийнято нове судове рішення, яким позов задоволено частково. Постановлено Тульчинській Єпархії Української Православної Церкви (Тульчинська Єпархія УПЦ) не чинити перешкоди Релігійній організації «Релігійна громада Свято-Покровської парафії Української Православної церкви (Православної Церкви України)» в користуванні комплексом будівель та споруд «Свято-Покровського храму» загальною площею 437,65 кв. м, що знаходиться за адресою: вул. Набережна, 48-Б, с. Новоживотів, Оратівського району, Вінницької області . В решті позовних вимог відмовлено.

Цим судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що долучені до матеріалів справи докази, зокрема акти від 21 квітня 2019 року, від 27 квітня 2019 року, від 01 квітня 2019 року, від 02 червня 2019 року, а також відеозапис подій, які містяться на компакт диску, достовірно свідчать про те, що група осіб на чолі з протоієреєм ОСОБА_1 , протоієреєм ОСОБА_7 , протоієреєм ОСОБА_14 , ієреєм ОСОБА_15 , які діють від імені та в інтересах Тульчинської Єпархії Української Православної Церкви (Тульчинська Єпархія УПЦ) чинять перешкоди Релігійній громаді «Релігійна громада Свято-Покровської парафії Української Православної церкви (Православної Церкви України)» у користуванні належним їй нерухомим майном і вільному доступі до нього.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, суд першої інстанції не мав підстав для переоцінки цих доказів та висновку про те, що вони не підтверджують вчинення перешкод позивачеві у користуванні спірним майном.

Разом з тим, частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи законний інтерес. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Стаття 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачає право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання. Ніхто не може встановлювати обов`язкових переконань і світогляду. Не допускається будь-яке примушування при визначенні громадянином свого ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії, до участі або неучасті в богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії. Здійснення свободи сповідувати релігію або переконання підлягає лише тим обмеженням, які необхідні для охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моралі, а також прав і свобод інших громадян, встановлені законом і відповідають міжнародним зобов`язанням України.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями). Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).

Релігійна організація визнається юридичною особою з дня її державної реєстрації.

Релігійні організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, яке належить їм на праві власності. Релігійні організації можуть бути обмежені у здійсненні права власності лише у випадках і в порядку, передбачених законом. Релігійні організації мають право власності на майно, придбане або створене ними за рахунок власних коштів, пожертвуване громадянами, організаціями або передане державою, а також придбане на інших підставах, передбачених законом (стаття 18 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»).

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням). Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону. Зміна підлеглості релігійної громади не впливає на зміст права власності та інших речових прав такої релігійної громади, крім випадку, встановленого статтею 18 цього Закону. Частина громади, незгідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем).

Релігійні організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, яке належить їм на праві власності. Релігійні організації можуть бути обмежені у здійсненні права власності лише у випадках і в порядку, передбачених законом. Релігійні організації мають право власності на майно, придбане або створене ними за рахунок власних коштів, пожертвуване громадянами, організаціями або передане державою, а також придбане на інших підставах, передбачених законом (стаття 18 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, зокрема згідно з частиною першою цієї статті власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 321 цього ж Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У розумінні приписів наведеної норми право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Тобто, тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Предмет негаторного позову становитиме вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом (шляхом звільнення приміщень власника від неправомірного перебування у них майна третіх осіб, виселення громадян з неправомірно займаних жилих приміщень власника, знесення неправомірно збудованих споруд, накладення заборони на вчинення неправомірних дій щодо майна власника, тощо).

Отже, у розумінні приписів статті 391 ЦК України право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.

Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Аналогічна правову позицію висловлена у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 925/180/18 та від 25 червня 2019 року у справі № 923/640/18.

Для задоволення вимог власника достатньо встановити факт наявності перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей, що об`єктивно існують. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Отже, підставою судового захист є наявність доведеного факту порушення прав позивача з боку відповідачів, яке існує на момент прийняття судового рішення, а підставою для задоволення негаторного позову - є доведений факт обмеження або перешкоджання, створення реальних перешкод у здійсненні права власності, триваючий характер такого правопорушення, наявність у момент звернення до суду. Також, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не може носити абстрактного, узагальнюючого характеру, має бути ефективним, тобто забезпечувати реальне відновлення порушеного права.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Основною метою захисту права є його відновлення, усунення перешкод у здійсненні права, а у разі неможливості цього - компенсація завданої правопорушенням шкоди.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 зазначеної Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Водночас засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява № 38722/02).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Загальна заборона вчиняти будь-які перешкоди у здійсненні права власності всупереч волі власника (обмежувати особу у здійсненні права власності) імперативно встановлена у статті 321 ЦК України, відповідно, додаткова констатація про таку заборону у судовому рішенні не впливає на обсяг прав та обов`язків сторін, а тому не може бути визнана ефективним способом захисту цивільного права.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, на те, що обов`язковість судового рішення (пункт 9 статті 129 Конституції України, пункт 7 частини другої статті 2 ЦПК України) гарантується державою на конституційному рівні (стаття 129-1 Конституції України) та забезпечується установленою законом системою виконання судових рішень.

Так, згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунк 3 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів визначає припинення дії, яка порушує право.

Дія - це робота, діяльність, здійснення чого-небудь (Академічний тлумачний словник Української мови, http://sum.in.ua/s/).

Тобто, способом захисту за негаторним позовом може бути усунення перешкод у користуванні майном шляхом припинення (зобов`язання не чинити) певних, конкретно визначених дій, які перешкоджають використовувати майно на розсуд його власника, зокрема не виконувати роботи (наприклад: будівельні, розвантажувальні тощо), не проводити певну діяльність (наприклад пов`язану із негативним екологічним, шумовим впливом тощо), не здійснювати конкретних заходів фізичного впливу на майно чи його власника (не блокувати проходи, під`їзди, не засмічувати прилеглу територію та ін.).

У Розділі VIII Закону України «Про виконавче провадження» урегульовано порядок примусового виконання рішень немайнового характеру. Зокрема, стаття 63 цього Закону визначає порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

За рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження (частина перша статті 63 Закону України «Про виконавче провадження»).

Очевидно, що перевірити виконання рішення про заборону чинити перешкоди у користуванні майном, без зазначення конкретних дій, від вчинення яких повинен утриматися боржник, неможливо.

Отже, оскільки суд першої інстанції прийшов до правильного по суті висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту не встановлений законом і не є ефективним для відновлення порушеного його права, але одночасно зробив також взаємовиключний із цим висновок про недоведеність позовних вимог, переоцінивши докази, на підставі яких були встановлені обставини у постанові Північно-західного апеляційного господарського суду від 06 вересня 2021 року у справі № 902/627/19 за позовом Релігійної організації «Релігійна громада Свято-Покровської парафії Української Православної Церкви (Православна Церква України)» до Тульчинської єпархії Української Православної Церкви, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , ОСОБА_24 , про усунення перешкод в користуванні власністю, і які в силу приписів частини четвертої статті 82 ЦПК України мають преюдиційне значення для цієї справи, то рішення необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Апеляційний суд звертає також увагу, що установивши, що порушене право позивача не може бути захищено у спосіб, обраний позивачем (невідповідність предмету позову змісту правовідносин сторін), суд відмовляє у позові з цих підстав і не повинен вдаватися в оцінку доказів, на підтвердження обставин, які становлять підставу позову, тому що таким чином він фактично унеможливлює захист порушеного права позивача у спосіб, який би такому порушенню відповідав. Натомість, якщо суд приходить до висновку про те, що докази, подані позивачем, не доводять факт порушення його права відповідачем, то суд відмовляє у позові саме з цих підстав.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Релігійної організації «Релігійна громада Свято-Покровської парафії Української Православної церкви (Православної Церкви України)» задовольнити частково.

Рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 07 грудня 2021 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення виготовлено 20 червня 2022 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. В. Ковальчук

Т. Б. Сало