ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2017/22 Справа № 186/874/19 Суддя у 1-й інстанції - Кривошея С. С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2019 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи його тим, що 12 березня 2015 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за умовами якого він передав ОСОБА_1 грошову позику у розмірі 15 000 доларів США на строк до 01 червня 2016 року, що підтверджується відповідною розпискою.

Зазначав, що строк повернення боргу настав, у зв`язку з чим він звертався до ОСОБА_1 з відповідною вимогою про повернення боргу, чого останнім зроблено не було.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання не виконав та у відповідності до вимог законодавства має повернути йому не лише отримані у борг грошові кошти, але й 3% річних за 1094 дні прострочення виконання зобов`язання у відповідності до ст.625 ЦК України, а тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором позики у загальному розмірі 16 349 доларів США, що складається з суми основного боргу у розмірі 15 000 доларів США та 3% річних у розмірі 1 349 доларів США.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 12 березня 2015 року в розмірі 10 000 доларів США та три проценти річних, згідно ст.625 ЦК України, за період часу з 02 червня 2016 року по 31 травня 2019 року, в розмірі 899 доларів США 18 центів, а всього 10 899 доларів США 18 центів. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачем пропущено строк позовної давності. Крім того вимоги позивача є недоведеними.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач по справі ОСОБА_6 помер.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року зупинено провадження по справі.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15 лютого 2021 року поновлено провадження.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2022 року до участі у справі в якості правонаступників позивача ОСОБА_6 залучено ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду, що переглядається, не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що між сторонами 12 березня 2015 року був укладений договір позики, згідно якого, ОСОБА_6 надав ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 15 000 доларів США, а останній зобов`язався повернути борг до 01 червня 2016 року.

10 квітня 2015 року відповідачем ОСОБА_1 було повернуто позивачу ОСОБА_6 частину боргу в розмірі 5000 доларів США. Залишок боргу становить 10 000 доларів США, що підтверджується копією розписки, написаною власноруч позивачем ОСОБА_6 , та яка знаходиться в матеріалах справи.

Доказів про сплату ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 залишку боргу в розмірі 10 000 доларів США на час постановлення рішення в матеріалах справи відсутні.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив з того, що боргові зобов`язання відповідач виконав частково, шляхом повернення 5 000 доларів США, чим порушив права позивача та взяті на себе зобов`язання, а тому має повернути залишок заборгованості та три проценти річних, згідно ст.625 ЦК України. Правових підстав для застосування строків позовної давності судом встановлено не було.

Колегія суддів не може у повній мірі погодитись з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18). Ця судова практика є незмінною.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до розписки від 12 березня 2015 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_6 15 000 доларів США (т.1 а.с.27).

10 квітня 2015 року ОСОБА_1 повернув в рахунок погашення боргу 5 000 доларів США (т.1 а.с.28).

Зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (згідно з частиною першою статті 526 ЦК України).

Як унормовано приписами статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позивач зазначав, що грошові кошти надав відповідачу на строк до 01 червня 2016 року.

Відповідач же, наголошував на тому, що дата зазначена у розписці в частині строку повернення грошових коштів визначена до 01 червня 2015 року, та звернувшись до суду з даним позовом 31 травня 2019 року позивач пропустив строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявив відповідач у відзиві на позовну заяву від 29 липня 2019 року.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ухвалою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області віл 25 листопада 2019 року призначено по справі судово-почеркознавчу експертизу та направлено справу до експертної установи.

Втім матеріали справи були повернуті суду без виконання та повідомлено про неможливість надання висновку.

Відповідач наголошував на необхідності проведення експертизи та 16 березня 2021 року подав клопотання про призначення комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів (а.с.196).

З метою з`ясування кінцевої дати повернення грошових коштів за розпискою, Дніпровським апеляційним судом ухвалою від 16 березня 2021 року було частково задоволено клопотання ОСОБА_1 та призначено у справі судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання: Яка дата написана ОСОБА_1 у розписці від 12 березня 2015 року після слів "Обязуюсь вернуть до ...."?; Чи вносились зміни (дописи, підчистки, тощо) у розписку, написану ОСОБА_1 , від 12 березня 2015 року в написані дати, а саме в даті написання розписки та в даті повернення коштів? (а.с.203-206).

Відповідно до висновку судової почеркознавчої та технічної експертизи документів №1172/1172-21 від 04 червня 2021 року, у розписку від імені ОСОБА_1 , яка датована 12 березням 2015 року, а саме в дату написання розписки та в дату повернення коштів, зміни не вносились. У розписці від імені ОСОБА_1 , яка датована 12 березням 2015 року, виконаний цифровий рукописний запис "1.06.2015 г" (а.с.220-230).

Такими чином апеляційним судом встановлено, що сторонами було визначено кінцевий термін повернення коштів - 01 червня 2015 року.

Кінцева дата погашення боргу за договором вважається початковим відліком для загальної позовної давності, відповідно до статті 257 ЦК України позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, саме з цього дня виникає право на позов до боржника про стягнення за договором коштів.

Положення про позовну давність, тобто про строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати захисту свого права шляхом пред`явлення позову, існує для визначеності суб`єктивних прав учасників цивільних відносин.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст.253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Нормою ч.3 ст.267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч.3 ст.267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач у відзиві на позов від 29 липня 2019 року, тобто до ухвалення судом першої інстанції рішення по справі, просив застосувати строк позовної давності до вимог ОСОБА_6 та відмовити йому у задоволенні позову (а.с.22-23).

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні позову саме у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України).

Враховуючи результат розгляду даної справи, з ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які є правонаступниками позивача ОСОБА_6 на користь відповідача ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати у розмірі по 6 956,06 грн. з кожного, що складаються з судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 4 393,62 грн. та витрат, понесених відповідачем у зв`язку з проведенням експертизи у розмірі 16 474,56 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2020 року та додаткове рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі по 6 956,06 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.