Постанова

Іменем України

26 січня 2022 року

м. Київ

справа № 606/973/21

провадження № 61-17139св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач - Микулинецька селищна рада Тернопільського району Тернопільської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Теребовлянського районного нотаріального округу Гордєєва Людмила Іванівна,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 01 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Бершадської Г. В., Гірського Б. О., Хоми М. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду із позовом до Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Теребовлянського районного нотаріального округу Гордєєва Л. І., про визнання права спільної часткової власності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 належав до колгоспного двору, що складався із 5 членів: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , головою якого був ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Після його смерті відкрилася спадщина за законом на належну йому частку житлового будинку садибного типу, яку прийняла донька ОСОБА_1 у встановленому законом порядку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 .

Після його смерті відкрилася спадщина за законом на належну йому частку житлового будинку садибного типу, яку прийняла у встановленому законом порядку дружина ОСОБА_1 .

Позивачі вказували, що не можуть оформити спадкові права через відсутність правовстановлюючих документів.

Враховуючи наведене просили суд: визнати за ними право спільної часткової власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , а саме:

за ОСОБА_1 на 4/6 його частки (1/6 належна їй як члену колгоспного двору, 1/6 в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_8 , 1/6 в порядку спадкування за законом після смерті ї батька ОСОБА_7 , 1/6 в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_5 );

за ОСОБА_2 на 1/6 його частку, належну йому як члену колгоспного двору;

за ОСОБА_3 на 1/6 його частку, належну їй як члену колгоспного двору.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 08 червня 2021 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 3/5 часток будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 , з яких 1/5 частка будинку як спадкове майно після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 1/5 частка будинку як спадкове майно після смерті чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та 1/5 частка будинку, на яку вона має право як член колишнього колгоспного двору.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності за кожним на 1/5 частки будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 , на яку вони мають право як члени колишнього колгоспного двору.

Ухвалюючи судове рішення, місцевий суд виходив із того, що згідно норм матеріального права частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 01 жовтня 2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 08 червня 2021 року у цивільній справі № 606/973/21 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Микулинецької селищної ради про визнання права спільної часткової власності на будинковолодіння закрито.

Закриваючи апеляційне провадження, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскаржуваним судовим рішення не вирішувалось питання про права та обов`язки ОСОБА_4 .

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У жовтні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_4 .

Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Після надходження матеріалів справи було встановлено, що судове рішення суду апеляційної інстанції, наявне в матеріалах справи, було ухвалено у виді ухвали. В той же час в Єдиному державному реєстрі судових рішень вказане судове рішення розміщено як постанова (http://reestr.court.gov.ua/Review/100226524).

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 січня 2022 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 607/7129/21, провадження № 61-11855св21, від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, провадження № 12-143гс18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано, що будівля, право власності на яку виникло на підставі рішення місцевого суду, частково знаходиться на його земельній ділянці.

Заявник вказує, що він правомірно користується земельною ділянкою, є власником нерухомого майна на цій ділянці, що підтверджується доданими до апеляційної скарги доказами. На час подання касаційної скарги він приватизував земельну ділянку.

Посилається на те, що висновком земельної експертизи, яку додано до апеляційної скарги, підтверджується, що господарська будівля, на яку позивачі визнали право власності, виходить за межі червоних ліній його земельної ділянки.

Чинне законодавства, на думку заявника, імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі.

Вказує, що позивачі протиправно намагаються узаконити самочинну будівлю на підстав рішення суду й, відповідно, провести безпідставну державну реєстрацію права власності на цю ж будівлю.

Відзиву на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до довідки, виданої виконкомом Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області від 14 квітня 2021 року № 113, двір розташований за адресою: АДРЕСА_1 був колгоспним. В даному домогосподарстві проживали і були зареєстровані станом на 15 квітня 1991 року: голова двору ОСОБА_7 , дочка ОСОБА_1 , зять ОСОБА_5 , онук ОСОБА_2 , онука ОСОБА_3 .

Із вищевказаного вбачається, що кожному із членів колишнього колгоспного двору що по АДРЕСА_1 , які проживали в ньому, належало на праві спільної сумісної власності по 1/5 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ОСОБА_11 та ОСОБА_12 18 лютого 2010 року зареєстрували шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим виконкомом Дарахівської сільської ради від 26 березня 2021 року, актовий запис № 12.

Після його смерті відкрилася спадщина за законом на належну йому частку житлового будинку садибного типу, яку прийняла донька ОСОБА_1 в порядку, передбаченому статтею 549 ЦК УРСР, так як фактично вступила в оперативне управління спадковим майном, однак не оформила спадкових прав.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим Дарахівською сільською радою Теребовлянського р/в РАЦСу в Тернопільській області від 23 жовтня 2007 року, актовий запис № 40.

Після його смерті відкрилася спадщина за законом на належну йому частку житлового будинку садибного типу, яку прийняла дружина ОСОБА_1 у встановленому законом порядку.

Постановою приватного нотаріуса Теребовлянського районного нотаріального округу Гордєєвої Л. І. від 16 квітня 2021 року № 211/02-31, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 , після смерті батька ОСОБА_7 , у з`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок садибного типу.

Як вбачається із постанови приватного нотаріуса Теребовлянського районного нотаріального округу Гордєєвої Л. І. від 16 квітня 2021 року № 211/02-31, донька померлого ОСОБА_1 прийняла спадщину у порядку, передбаченому статтею 549 ЦК УРСР, крім позивачки інші спадкоємці за законом відсутні, дружина померлого ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Стаття 129 Конституції України встановлює основні засади судочинства, якими, зокрема, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини 1 цієї статті).

Вказана конституційна норма конкретизована законодавцем у статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якою учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, реалізація конституційного права на оскарження судового рішення названим Законом ставиться в залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи (частина третя статті 352 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зазначено, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому, судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

У пункті 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

У постановах Верховного Суду від 01 серпня 2019 року в справі № 412/1277/2012 (провадження № 61-3704св19), від 25 листопада 2020 року у справі № 663/227/13-ц (провадження № 61-360св20), від 10 лютого 2021 року у справі № 328/675/19 (провадження № 61-13416св20) зроблено висновок, що у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Звертаючись із апеляційною скаргою на рішення місцевого суду до апеляційного суду, ОСОБА_4 вказував, що оскаржуваним судовим рішенням вирішено питання про його права. Посилався на те, що йому належить земельна ділянка, на якій частково розміщена будівля позивачів. Зазначав, що знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта іншого власника істотно обмежує права власника землі.

Разом із тим, з рішення місцевого суду вбачається, що спір стосувався визнання права власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, 1979 року забудови, який належав до колгоспного двору. При цьому судом першої інстанції вирішувалось питання щодо права власності на майно колгоспного двору між його членами, які були у ньому зареєстровані станом на 15 квітня 1991 року.

Доказів того, що заявник був членом колгоспного двору й оскаржуваним рішенням було вирішено питання про його права на вказане майно матеріали справи не містять.

Таким чином, рішенням місцевого суду не вирішувалось питання про права та обов`язки ОСОБА_4 , тому суд апеляційної інстанції правомірно закрив апеляційне провадження на підставу пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

При цьому враховуючи те, що позивачами не було приватизовану земельну ділянку, на якій розташовані споруди, які вони набули у власність, колегія суддів відхиляє посилання заявника у касаційній скарзі на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, який передбачає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, що міститься у правилах статті 120 ЗК України, 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Посилання заявника на те, що господарська будівля, на яку позивачі визнали право власності, виходить за межі червоних ліній його земельної ділянки, тобто перебуває на його земельній ділянці, не можуть бути прийняті судом, оскільки вказані твердження не можуть бути підставою для скасування рішення місцевого суду у вказаній справі.

Посилання у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду не можуть бути прийняті судом, оскільки судове рішення апеляційного суду у справі, яка переглядається, ухвалено за інших фактичних обставин ніж у наведених постановах Верховного Суду.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав, визначених у пункті 3 частини першої статті 362 ЦПК України, для закриття апеляційного провадження і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права.

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 01 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович