Дата документу 13.06.2022 Справа № 334/4919/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 334/4919/21 Головуючий у 1 інстанції Фетісов М.В.
Провадження №22ц/807/1174/22 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 жовтня 2021 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2021 року Концерн «МТМ» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги.

В обґрунтування своїх вимог Концерн «МТМ» зазначав, що відповідач є власником, а відтак і споживачем послуг, які Концерн «МТМ» надає у квартиру АДРЕСА_1 . Позивачем за вказаною адресою за період з 01 червня 2015 року до 31 травня 2021 було надано послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води на загальну суму 37361,33 грн.. Відповідачем за вказаний період нарахування сплачувались частково - в сумі 444,46 грн.., а тому станом на 01 червня 2021 року сума накопиченої непогашеної заборгованості за вказаний період становить 36916,87 грн..

Посилаючись на вищенаведені обставини, Концерн «МТМ» просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 36916,87 грн.. та судові витрати у розмірі 2270 грн..

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 жовтня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «МТМ» заборгованість за надані послуги з 02 квітня 2017 року до 31 травня 2021 року в сумі 31077,79 грн. та судовий збір у розмірі 1910,89 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неповне з`ясування обставин, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 жовтня 2021 року, та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що Концерн «МТМ» звернувся з позовом безпідставно, поза межами строків позовної давності та без належного обґрунтування своїх позовних вимог, вважає недоведеними обставини, що мають значення для справи. На думку скаржника, суд першої інстанції не врахував, що строк позовної давності не переривався та її перебіг обчислюється до моменту звернення позивачем до суду - 09 липня 2021 року, оскільки він особисто не вносив платіж, зазначений позивачем як останній, в шостому місяці 2015 року. ОСОБА_1 вважає, що позивач втратив право вимоги щодо платежів за період з червня 2015 року до липня 2018 року на суму 13797,41 грн.

Також скаржник вважає несправедливим відхилення судом першої інстанції його клопотання про перехід до розгляду справи у спрощеному провадженні з повідомленням (викликом) сторін, у зв`язку з чим, він не зміг у повній мірі скористатись своїм правом на захист.

Разом з тим, ОСОБА_1 заперечує та вважає необґрунтованими нарахування, надані позивачем, бо він не є споживачем послуг в розумінні ч.1 ст. 901, ч.1 ст. 903 ЦК України, оскільки договір про надання послуг з позивачем не підписував, натомість з 15 січня 2001 року зареєстрований та проживав за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_2 . Тоді як за адресою АДРЕСА_1 протягом періоду, за який була нарахована заборгованість, жодна особа не проживала та не була зареєстрована, послугами з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води не користувалася, договір про надання житлово-комунальних послуг не оформлювався, лічильник у квартирі відсутній. Крім того, на думку скаржника, позивач не надав належних доказів на підтвердження розміру заборгованості та доказів обсягів надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води, відсутня можливість визначення такого обсягу у зв`язку з тим, що відсутні показники лічильника за кожен місяць.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

02 березня 2022 року від ОСОБА_1 на адресу апеляційного суду надійшла заява, в якій скаржник, зокрема, просив розгляд апеляційної скарги проводити у відкритому судовому засіданні.

Вищезазначене клопотання задоволенню не підлягає, оскільки скаржником не наведено належних обґрунтувань для розгляду апеляційної скарги з повідомленням сторін, а справа є малозначною.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Концерну «МТМ» Калініна-Заєць Ю.М. просить залишити її без задоволення. Посилаючись на норми ст.ст. 256, 257, 261, 264 ЦК України, зазначає, що у зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. При цьому представник позивача вказує, що початок позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи, тобто початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права за позовом. Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувались позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу.

Крім того позивач зазначає, що позов пред`явлено під час дії карантину на території України, посилаючись на п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою КМУ від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на території України був встановлений карантин, у подальшому дія карантину продовжена до 30 червня 2021 року на підставі постанови КМУ від 21.04.2020 року № 1236.

Представник позивача також зазначає, що розрахунок заборгованості, доданий до позовної заяви, не суперечить положенням цивільного законодавства України, адже нормами ЦПК не передбачено вимог, відповідно до яких повинен бути оформлений такий розрахунок. Так, до позовної заяви був доданий розрахунок суми заборгованості у вигляді роздруківки особового рахунку відповідача, що містить інформацію про нарахування окремо по кожній складовій наданих послуг, а саме: вартість опалення, централ. ГВП і т.п. У ньому відображені всі здійснені відповідачем за спірний період оплати (за їх наявності) та відповідна сума, яку належить сплатити відповідачеві - заборгованість за надані послуги. Також позивач зазначає, що повністю виконує зобов`язання виконавця послуг відповідно до ст. 21 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», п. 32 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою КМУ № 630 від 21 липня 2005 року. Формування тарифів на теплову енергію визначається ЗУ «Про теплопостачання» та встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. У свою чергу Концерн «МТМ» є ліцензіатом НКРЕКП з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії та постачання гарячої води. Алгоритм розрахунку та встановлення тарифів для нього затверджений Постановою НКРЕКП «Про затвердження Процедури встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання» № 528 від 31 березня 2016 року, відхилення від якого було б порушенням ліцензійних умов та законодавства у сфері теплопостачання.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», що діяв до 30 квітня 2019 року, для цілей цього закону власником є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку, а споживачем - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно з ч. 1 ст. 16 цього Закону порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 19 цього Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

За вимогами ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», що діє з 01 травня 2019 року, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 цього Закону комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону «Про житлово-комунальні послуги», що діяв до 30 квітня 2019 року та п. 5 ч. 2 ст. 7 «Про житлово-комунальні послуги», що діє з 01 травня 2019 року, споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно до п. 22 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Позивач надавав послуги, що за своїм функціональним призначенням є комунальними послугами в розумінні положень ст. 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» (що діяв до 30 квітня 2019 року) та ст. 5 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» (що діє з 01 травня 2019 року).

Так, встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, що відповідач ОСОБА_1 є власником 53/100 часток квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з ДРРП № 263508092 від 29 червня 2021 року (а.с. 7-8).

Відповідно до довідки позивача ним відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 на відповідача ОСОБА_1 як на особу, яка є споживачем послуг, які за адресою: АДРЕСА_1 , надає Концерн «МТМ» (а.с. 13).

Відповідач ОСОБА_1 з 15 січня 2001 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади м. Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи від 12 липня 2021 року та довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про реєстрацію місця проживання особи № 113-15003243 від 07 жовтня 2021 року (а.с. 19).

Згідно з довідкою щодо заборгованості за надані послуги та розрахунку боргу за послуги з централізованого опалення та водовідведення по особовому рахунку № НОМЕР_1 Концерн «МТМ» за період часу з 01 червня 2015 року по 31 травня 2021 року надавав відповідачу послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води на суму 37361,33 грн. Відповідачем за вказаний період вартість спожитих послуг оплачувалась частково - в сумі 444,46 грн., а тому станом на 01 червня 2021 року заборгованість за особовим рахунком становить 36916,89 грн. (а.с. 13).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 4 ст. 319 ЦПК України передбачено, що власність зобов`язує.

Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на підставі вищевказаних норм права між сторонами встановились фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) на підставі відкритого особового рахунку № НОМЕР_1 , за яким проводились нарахування.

Висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України у справі № 6-59цс13 від 30 жовтня 2013 року, відповідно до якої відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Також, упостанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що «споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі».

За таких обставин, доводи скаржника про відсутність між сторонами договірних відносин та безпідставність нарахування заборгованості у зв`язку з тим, що він не проживає за адресою надання послуг і не користується ними, не знайшли свого підтвердження.

Згідно зі ст. 19, 25 ЗУ «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Свої зобов`язання з надання комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води позивач виконав належним чином. Відповідач, у свою чергу, порушив свої зобов`язання та своєчасно не вносив оплату за спожиті комунальні послуги, у зв`язку з чим, за період з 01 червня 2015 року до 31 травня 2021 року виникла заборгованість у сумі 36916,87 гривень.

Задовольняючи частково позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі», суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості, та стягнув заборгованість за комунальні послуги в межах строків позовної давності.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253, 255 цього Кодексу.

Частинами 1, 2 ст. 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

За ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

В суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 в особі свого представника подав відзив на позовну заяву, у якому зокрема просив застосувати строки позовної давності. (а.с.24).

Концерн «МТМ» був обізнаний, що відповідач протягом тривалого часу не здійснював оплату за надані послуги, оскільки на рахунок позивача не надходили відповідні грошові кошти.

Із вказаним позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за період з липня 2015 року до червня 2021 року Концерн «МТМ» звернувся до суду 09 липня 2021 року (а.с. 2).

Відповідно до п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року, Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнений пунктом 12, набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211 з 12 березня 2020 року на території України був встановлений карантин.

Дія карантину продовжена до 31 грудня 2021 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо спливу позовної давності за вимогами Концерну «МТМ» за період з 01 червня 2015 року до 01 квітня 2017 року, а твердження скаржника про те, що позивач втратив право вимоги щодо платежів за період з червня 2015 року до липня 2018 року є помилковим, оскільки помилка суду першої інстанції щодо дати звернення позивачем до суду, на яку звертає увагу скаржник, по суті не змінює тривалості строку переривання позовної давності, оскільки він переривається на час дії карантину.

Посилання ОСОБА_1 , на те, що наданий позивачем розрахунок є необґрунтованим, оскільки судом першої інстанції не досліджено порядок та правомірність такого нарахування заборгованості (надавалась така послуга та в якій частині), також не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки за приписами ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Будь-яких доказів ненадання (неналежного) надання Концерном «МТМ» послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води відповідачем не надано.

При цьому, чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що наданий позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом утвореної заборгованості у цій справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ч. 13 ст. 7, ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 жовтня 2021 рокуу цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 13 червня 2022 року.

Головуючий:

Судді: