Справа № 353/1084/21
Провадження № 2/353/51/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2022 рокум.Тлумач

Тлумацький районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Лущак Н.І.,

з участю: секретаря судового засідання - Головатчук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тлумачі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом, який надійшов на адресу суду 08.12.2021 року, до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення з відповідачів в солідарному порядку заборгованості в розмірі 5905,36 доларів США, що за курсом 26,56 відповідно до службового розпорядження НБУ від 29.09.2021 року складає 156846,36 грн. станом на 29.09.2021 року за кредитним договором № 9К від 15.01.2007 року. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.10.2012 року було звернено стягнення на предмет застави, в рахунок погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором, однак винесення рішення не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відовідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Оскільки з відповідача ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення за кредитним договором за період з дати укладення кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.10.2012 року, тобто за період з 15.01.2007 року по 30.08.2012 року, то за період після подання позовної заяви від 04.09.2012 року, з 05.09.2012 року по 29.09.2021 року відповідач ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 60119,46 грн. (5905,36 доларів США), яка становить 3% річних від простроченої суми.

Відповідно до частин 2-6 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет та ціну позову дана справа підпадає під ознаки малозначної справи та не віднесена до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження. Обставини справи, що згідно частини третьої статті 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку.

Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою судді Тлумацького районного суду Івано-Франківської області Лущак Н.І. від 13.12.2021 року вирішено розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матералами о 10 год. 00 хв. 10.01.2022 року. Також даною ухвалою було встановлено відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання ним відзиву на позовну заяву; встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив та встановлено відповідачам п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Роз`яснено відповідачам, що відповідно до ч. 1 ст. 193 ЦПК України у строк для подання відзиву він має право пред`явити зустрічний позов. Однак, дану цивільну справу було неодноразово відкладено та викликано сторін в судове засідання, з метою заслухання їх усних пояснень, в приміщення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Згідно ч.1 ст. 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.

У відповідності до ч.ч. 1, 8 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився, однак в позовній заяві в разі його неявки в судове засідання не заперечив проти розгляду справи за його відсутності та винесення заочного рішення судом.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явилися, відзиву на позовну заяву суду не надали, причин неявки суду не повідомили, хоча були належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 85, 86, 95, 96, 109, 110, 116, 117, 125, 126, 127).

У відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У відповідності до ч. 1 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Проаналізувавши викладені в позовній заяві обґрунтування позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши також правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку.

Розглядаючи даний спір, суд виходить із того, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються загальними положення ЦК України щодо зобов`язання та параграфом 2 Глави 71 ЦК України «Кредит».

Згідно до вимог ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (змінена назва на АТ КБ «ПриватБанк», а.с. 25, 26-27) (кредитор) та відповідачем ОСОБА_1 (позичальник) 15.01.2007 року укладено кредитний договір № 9К (далі кредитний договір) (а.с. 14-16), відповідно до умов якого в рамках програми мікрокредитування, банк надав ОСОБА_1 кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування 30000,00 доларів США на строк і на умовах, передбачених в даному договорі, а остання зобов`язалася повернути отриманий кредит, сплатити проценти в установлені даним договором строки, а також виконати інші зобов`язання відповідно до даного договору в повному об`ємі. Відповідно до п. 1.1. кредитного договору кредит може бути наданий ОСОБА_1 як повністю у повній сумі кредитного міліту, так і частинами. Кожна окрема частина кедиту, яка надається в рамках кредитної лінії, іменується - транш. Згідно п. 1.2. термін повернення кредиту 13.01.2012 року. Кредит надається на купівлю автотранспорту (п. 1.3. кредитного договору). За користування кредитом в період з дати списання коштів до дати погашення кредиту ОСОБА_1 сплачує проценти в розмірі 16% річних (п. 4.1. кредитного договору). Відповідно до п. 4.3. кредитного договору при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту він сплачує банку проценти за користування кредитом в розмірі 32 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 30000,0 доларів США шляхом відкриття кредитної лінії, що підтверджується ордером-розпорядженням № 1 про видачу кредиту від 16.01.2007 року (а.с. 18).

Кредитний договір № 9К від 15.01.2007 року діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 7.1. кредитного договору). Пунктом 6.7 кредитного договору передбачено 5-річний строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 9К від 15.01.2007 року, між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (кредитор) (змінена назва на АТ КБ «ПриватБанк», а.с. 25, 26-27) та ОСОБА_2 (поручитель) було укладено договір поруки № 9К від 15.01.2007 року, відповідно до п. 2. якого, поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник ( ОСОБА_1 ), включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання боржником ( ОСОБА_1 ) обов`язків за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (п. 4 договору поруки). У випадку невиконання боржником ( ОСОБА_1 ) якого-небудь обов`язку, передбаченого п. 1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного обов`язку (п. 5 договору поруки). Сторони прийшли згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу, встановлюється протягом 5 років (п. 11 договору поруки) (а.с. 19).

Встановлено, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором № 9К від 15.01.2007 року належним чином не виконувала.

Рішенням Індустріального суду м. Дніпропетровська від 09.10.2012 року, яке набрало законної сили 19.10.2012 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» - задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 9К від 15.01.2007 року у розмірі 434096 грн. 63 коп. звернуто стягнення на предмет застави на автомобіль: MERCEDES-BENZ, модель: 1840 LS, рік випуску 2000, тип ТЗ: сідловий тягач-Е, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності відповідачки ОСОБА_1 шляхом опису та передачі зазначеного автомобіля позивачу з правом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Стягнуто з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 10000, 00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 3219 грн. судового збору. В інший частині позову відмовлено (а.с. 6).

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

У ст. 599 ЦК України закріплено, що зобов`язання припиняються його виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Таким чином, винесення рішення Індустріального суду м. Дніпропетровська від 09.10.2012 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його невиконання (договір чи діалект).

Отже, за змістом наведеної норми закону 3% річних, як і нараховані на суму боргу інфляційні втрати, входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц, провадження №14-254цс19.

Відповідно до ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовими є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку, тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судових рішень про стягнення суми боргу за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, які боржники не виконали, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржників від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18).

Отже, приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18).

Разом з тим, за змістом статей 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Подібний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 07 лютого 2018 року по справі № 910/11249/17.

Так, Верховний Суд зробив висновок, що норма ст. 625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Великою Палатою Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 зроблено висновок щодо можливості застосування положень ст. 625 ЦК України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачене договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Постановою Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 577/5360/15-ц зроблено висновок, що за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку зі стягненням грошових коштів, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц.

Також суд враховує правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц відповідно до якої формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

З урахуванням вищевикладеного, позивач має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення.

Оскільки на даний час рішення Індустріального суду м. Дніпропетровська від 09.10.2012 року боржником не виконано, кредитні зобов`язання не припинені, то враховуючи те, що в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення за кредитним договором за період з дати укладення кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в вищевказаному рішенні, тобто за період з 15.01.2007 року по 30.08.2012 року, то за період після подання позовної заяви від 04.09.2012 року, а саме з 05.09.2012 року по 29.09.2021 року залишок простроченої суми заборгованості за вищевказаним кредитним договором становить 21708,63 доларів США, у зв`язку з чим 3% річних від неї становить 5905,36 доларів США, що за курсом 26,56 відповідно до службового розпорядження НБУ від 29.09.2021 року (а.с. 8) складає 156846,36 грн (а.с. 7).

Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором, відповідачами по справі суду не представлено.

Згідно з статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як передбачено ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлене договором поруки.

Оскільки ОСОБА_1 належним чином не виконувала своїх зобов`язань за Кредитним договором, позивачем 01.10.2021 року на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було надіслані поідомлення про виконання зобов`язань за Кредитним договором та погашення заборгованості (а.с. 10).

Однак, як боржником, так і поручителем (відповідачі по справі) заборгованість по кредитному договору не була погашена у повному обсязі вказані у вимогах строки. У відповідності з ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися в повному обсязі та в установлені строки, відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, з врахуванням того, що позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін та наявність заборгованості за кредитним договором № 9К від 15.01.2007 року, та те, що відповідачі не подали суду жодних доказів, які би спростували позовні вимоги, суд дійшов висновку, що позов про стягнення з відповідачів в солідарному порядку заборгованості за вищевказаним кредитним договором є обгрунтованим та підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При такому вирішенні спору, з відповідачів також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору, а саме по 1176,35 грн. з кожного (платіжне доручення № ІНВ99В3S58 від 19.11.2021 року, а.с. 28).

На підставі ст.ст. 524, 525, 526, 530, 533-535, 549, 553, 554, 610, 611, 612, 625, 1049, 1050, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 247, 263-265, 268, 273, 280-282, 354-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 , на користь Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», юридична адреса: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, , р/р НОМЕР_5 , МФО 305299, заборгованість за кредитним договором № 9К від 15.01.2007 року в розмірі 5905,36 (П`ять тисяч дев`ятсот п`ять) доларів США 36 центів, що за курсом 26,56 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 29.09.2021 року складає 156846 (Сто п`ятдесят шість тисяч вісімсот сорок шість) грн. 36 коп. та становить - 3% річних від простроченої суми.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 , на користь Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, , р/р НОМЕР_5 , МФО 305299, - 1176 (Одна тисяча сто сімдесят шість) грн. 35 коп. понесених позивачем судових витрат по сплаті судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 , на користь Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, , р/р НОМЕР_5 , МФО 305299, - 1176 (Одна тисяча сто сімдесят шість) грн. 35 коп. понесених позивачем судових витрат по сплаті судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий Н.І.Лущак

Повний текст судового рішення складено «09» грудня 2021 року.