гСправа № 358/1281/21 Провадження № 2/358/293/22
03 червня 2022 року м. Богуслав
Богуславський районний суд Київської області в складі :
головуючого судді Тітова М.Б.,
секретаря судового засідання Зеленько О.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Богуславі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що із 06 лютого 2014 року по 31 травня 2021 року він перебував у трудових відносинах із відповідачем. 31 травня 2021 року він був звільнений з посади лісника Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. На день звільнення, заборгованість за період із червня 2020 по травень 2021 року з виплати йому заробітної плати в загальній сумі складала 129179,64 гривень, в тому числі заборгованість по виплаті лікарняних та суми компенсації за невикористану відпустку, і при звільненні його з посади відповідачем з ним не було здійснено розрахунку по заробітній платі, що є прямим порушенням Конституції України, КЗпП України. Крім того, на його вимоги про проведення виплати заборгованості із заробітної плати, керівництво Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» лише запевняло обіцянками, їх не виконує, чим порушує його права.
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Чайка О.В. подала до суду заяву, в якій просить справу розглянути без її участі та без участі позивача а також зазначила, що позов підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи.
Представник відповідача Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» в судове засідання свого представника не направив і не повідомив суд про причини неявки, хоч належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи. Відзиву на позовну заяву не надав.
Зі згоди представника позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне позов ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити частково, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Позивач ОСОБА_1 відповідно до наказу Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» № 13-к від 06.02.2014, був прийнятий на роботу на посаду лісника з 06 лютого 2014 року (а.с. 13).
Відповідно до наказу Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» № 51-к від 28.05.2021, ОСОБА_1 був звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 13).
Позивач стверджує, що в день звільнення розрахунок з ним не було проведено і заробітну плату у розмірі 106729,65 гривень за період роботи із червня місяця 2020 року по травень місяць 2021 року не було виплачено. Заборгованість по заробітній платі позивачу не виплачена по даний час.
Згідно довідки заступника генерального директора Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» Натолочного В. за № 192 від 07 червня 2021 року вбачається, що на момент звільнення 31 травня 2021 року ОСОБА_1 з посади лісника Богуславського агролісництва ДП «СЛП «Київоблагроліс», підприємство має перед ним заборгованість по заробітній платі за період червень 2020 року - травень 2021 року в загальній сумі 112502 (сто дванадцять тисяч п`ятсот дві) гривні 60 коп. Зазначено, що підприємство у подальшому зобов`язується погасити вищезазначену заборгованість по мірі надходження грошових коштів на розрахунковий рахунок у найкоротший термін (а.с. 17).
Згідно розрахункових листів ОСОБА_1 за період з червня 2019 року вересень 2021 року вбачається, що борг за підприємством на кінець вересня місяця 2021 року становить - 106729 (сто шість тисяч сімсот двадцять дев`ять) гривень 65 копійок (а.с. 19-27).
Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Позивачем доведено в судовому засіданні, що в день звільнення 31 травня 2021 року, він працював, що підтверджено нарахуванням заробітної плати.
Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», викладених у п. 20, суд установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Враховуючи положення ч. 1 ст. 116 та ч. 1 ст.117 КЗпП України, суд приходить до переконання, що відповідач має сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку.
При визначенні середнього заробітку суд керується ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року із послідуючими змінами.
Згідно з вказаним порядком середня заробітна плата за час вимушеного прогулу в усіх зазначених випадках, крім випадків оплати відпусток, призначення пенсій, відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженнями здоров`я) обчислюється виходячи з виплат за останні два місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана ця виплата або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців (якщо ж він протягом останніх двох місяців не працював - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи), а для працівників із сезонним характером роботи - виходячи з виплат за 12 календарних місяців.
Нарахування всіх зазначених виплат, що обчислюються з середньомісячного заробітку провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (час вимушеного прогулу, час затримки розрахунку і т.п.).
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених законом - на число календарних днів за цей період.
Однак, суд з урахуванням правової позиції Верховного Суду вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача ОСОБА_1 .
Так, 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16. Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин.
Зокрема, Велика Палата Верховного Суду вважає, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Верховний Суд вважає, що метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує наступне.
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.
Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.
Згідно вимог статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
У разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають відшкодуванню незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено (постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19).
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правничу допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Таким чином, на підтвердження здійсненої правничої допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правничої допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.
Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.
Як вбачається з матеріалів справи, адвокат Чайка Ольга Вікторівна здійснювала правничу допомогу ОСОБА_1 .
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, які має сплатити Державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» позивачу ОСОБА_1 за послуги адвоката Чайки О.В., суду надані наступні документи:
- копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КС № 5172/10;
- копія ордеру серії КС № 906633;
- витяг з Єдиного реєстру адвокатів України.
Загальну суму судових витрат у позовній заяві та в заяві про уточнення позовних вимог адвокат Чайка О.В. оцінює в 5000 (п`яти тисяч) гривень без будь - яких на те письмових доказів.
Суд, проаналізувавши подані адвокатом Чайкою О.В. документи вважає, що відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 на 80,81 %, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1667 грн. 30коп.
З урахуванням викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 11, 142, 259, 263, 264, 265, 280, 283 ЦПК України, ст.ст. 116, 117 КЗпП України, суд -
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: суддя М. Б. Тітов