ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/167/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/5295/19 Категорія: 310040000 Піньковський Р.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 року м. Черкаси:

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
судді секретарСіренко Ю.В., Вініченко Б.Б. Попова М.В.

учасники справи:

позивач (скаржник) - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Уманської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25.11.2021 (повний текст складено 03.12.2021, суддя в суді першої інстанції Піньковський Р.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування виконавчого комітету Уманської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в :

у грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, яким просила про позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 відносно доньки сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мотивуючи про те, що після розпаду сім`ї відповідач жодного разу про дитину не згадав, не цікавиться її життям та здоров`ям, самоусунувся від прийняття участі у вихованні доньки, не проявляє щодо неї батьківського піклування та турботи, тобто фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач намагалася відновити сімейні стосунки, шукала зустрічі з відповідачем, нав`язувала йому дитину, але відповідач ухилявся від таких зустрічей і з вересня 2012 року жодного разу не бачився із донькою, яка не знає в обличчя свого батька.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25.11.2021 позовні вимоги у справі залишено без задоволення. Суд виходив з того, що законодавчо визначених підстав для позбавлення відповідача батьківських прав при розгляді справи встановлено не було.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подала 24.12.2021 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та новим рішенням задовольнити позов. Зазначає, що суд необґрунтовано став на захист батька, який 9 років не бачив дитину. Відповідач не проживає в Україні та не проявляє інтересу до розгляду цієї справи. Суд необґрунтовано послався на інформаційний лист без вказівки кому він адресувався. Відповідач, попри згадку у своєму листі про намір спілкуватися з дитиною, дій по підтриманню зв`язку з донькою не вчиняє. Суд не надав належної оцінки висновку органу опіки та піклування, який засвідчив відсутність інтересу батька у спілкуванні з дитиною. ВС у справі №459/3411/18 в постанові від 29.09.2021 вказав, що батько, у разі позбавлення його батьківських прав, матиме змогу подати заяву про їх відновлення, якщо зміняться відповідні обставини. Також ВС зазначив, що лише факт заперечення відповідача проти позову не свідчить про його інтерес до дитини. При вирішенні спору про позбавлення батьківських прав слід, в першу чергу, враховувати інтереси дитини, при цьому сплата відповідачем аліментів на утримання дитини визначального значення при вирішенні даного спору не має.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона відповідача просила суд апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є: ОСОБА_2 (відповідач) та ОСОБА_1 (позивач), що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , виданого відділом ДРАЦС по м. Умані Уманського МРУЮ у Черкаській області.

Згідно рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19.03.2014 шлюб між сторонами справи розірвано.

Під час розгляду вказаної справи про розірвання шлюбу було встановлено, що сімейне життя у сторін не склалося через домовленість про окреме проживання їх сім`ї від батьків ОСОБА_4 та про участь кожного з них у сімейному житті ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . На той час спору щодо визначення місця проживання дитини у сторін не виникало, дитина мала проживати разом з матір`ю - ОСОБА_1 .

Згідно довідки про склад сім`ї, виданої ОСББ «Старт-Умань-3», ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 . Разом з нею проживає донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Інший співвласник ОСОБА_5 у квартирі не проживає.

Таким чином дочка сторін ОСОБА_6 проживає разом з матір`ю, умови її проживання є належними, що підтверджується актом обстеження місця проживання дитини.

Згідно наданого суду висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Уманської міської ради від 28.10.2019 ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_6 , не бере належним чином участі у вихованні, навчанні й утриманні дитини, не піклується про її здоров`я, фізичний і духовний розвиток. У вказаному висновку наявне посилання на те, що опитувалася неповнолітня ОСОБА_6 , яка пояснила, що батько не підтримує з нею родинних стосунків та нічим не допомагає. Також вказано, що всі обов`язки щодо проживання, виховання, навчання та матеріального забезпечення малолітньої взяла на себе мати ОСОБА_1 .

Позивач у справі вважає, що батько дитини не спілкується з нею та не бере належної участі в її вихованні, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що є підставами для позбавлення його батьківських прав.

Такими є фактичні обставини, встановлені судом при розгляді цієї справи. Правовідносини, які виникли між сторонами на їх підставі мають таке правове регулювання.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно із ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

У справі «Хант проти України» від 07.12.2006 ЄСПЛ наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки.

У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

При визначенні інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти - інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною, а також в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Також у ст.7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частинами 2 та 4 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (про що стверджує позивач у цій справі); 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

За положенням частини 6 статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України року встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 6 цієї ж статі - доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ВС у справі №459/3411/18 в постанові від 29.09.2021 вказав, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

З урахуванням наведених положень законодавства та встановлених при розгляді цієї справи фактичних обставин, апеляційний суд вважає, що в даному випадку сукупності доказів, наданих на підтвердження позовних вимог у справі, недостатньо для висновку про застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, зокрема, з підстав того, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (про що стверджує позивач у цій справі).

Так при розгляді справи не було встановлено, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов`язків, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, адже відповідач фактично намагався брати участь у житті дитини, зокрема, після відкриття провадження у цій справі, звертався до органу опіки та піклування із письмовими поясненнями, якими засвідчив своє бажання спілкуватися з дитиною, в тому числі, у спосіб звернення до органу опіки та піклування для визначення відповідного графіку.

Апеляційний суд оцінює критично доводи скаржника у справі про те, що суд необґрунтовано послався на зазначений лист без вказівки кому він адресувався та за відсутності фактичних намірів відповідача спілкуватися з дитиною, оскільки зміст даного документа дає змогу визначити суду ставлення відповідача до виконання своїх батьківських обов`язків (у спосіб констатації наявності намірів мати контакт з дитиною) незалежно від доведеності обставин, на які вказала скаржник.

Крім того, відповідач, як батько дитини, регулярно сплачує аліменти, заборгованості по яким не має, що додатково свідчить, що частину свого формального обов`язку по утриманню дитини він виконує належним чином.

Відтак вести мову про те, що батько самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, з урахуванням вищевикладених міркувань, підстав не має.

Інших обставин, які ст. 164 СК України передбачає в якості підстав для позбавлення особи батьківських прав, при судовому розгляді встановлено не було.

Апеляційний суд відхиляє посилання скаржника у справі на те, що відповідач на даний момент не проживає в Україні, 9 років не бачив дитину та не проявляє інтересу до розгляду цієї справи, адже представник відповідача ОСОБА_7 подав відзив на позов у якому заперечив проти його задоволення, а за положеннями ч.1 ст.58 ЦПК України сторона справи може брати участь в її розгляді у тому числі через представника.

Перебування батька дитини поза межами країни не є перешкодою для спілкування з донькою засобами електронного зв`язку через відповідні месенджери (Скайп, Вайбер та ін.).

Вказівка скаржника на те, що суд не надав належної оцінки висновку органу опіки та піклування, який засвідчив відсутність інтересу батька у спілкуванні з дитиною, не свідчить про помилкове вирішення даної справи судом першої інстанції, оскільки вказаний висновок судом було обґрунтовано відхилено та він не має для суду вирішального значення, що відповідає висновку ВС, викладеному в постанові від 23.12.2020 по справі №712/11527/17.

Апеляційний суд відхиляє посилання скаржника на те, що ВС у справі №459/3411/18 в постанові від 29.09.2021 вказав, що батько, у разі позбавлення його батьківських прав, матиме змогу подати заяву про їх відновлення, адже в першу чергу слід встановити наявність правових підстав для позбавлення особи батьківських прав, що за обставин цієї справи відсутні, а вже потім враховувати право особи ініціювати питання про перегляд відповідного рішення суду.

Доводи скаржника у справі про те, що при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав слід, в першу чергу, враховувати інтереси дитини, не свідчать про необхідність задоволення позовних вимог у справі, адже позивачем не доведено, що спілкування відповідача з донькою може мати негативний вплив на останню, тобто не відповідатиме її інтересам, а згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Одночасно, апеляційний суд вважає за доцільне попередити відповідача про зміну ставлення до виховання дітей, що узгоджується з п.18 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав».

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25.11.2021 у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

На підставі ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25.11.2021 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування виконавчого комітету Уманської міської ради, про позбавлення батьківських прав - залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 01.02.2022.

Суддя-доповідач

Судді