Номер провадження: 22-ц/813/2618/22
Справа № 509/672/19
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Кузьмук А.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Єрьомова Юрія Євгеновича на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Єрьомова Юрія Євгеновича та Єрьомової Олени Михайлівни, які діють в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації, Овідіопольська районна державна нотаріальна контора Одеської області, про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на частку у спільному майні та поділ спадкового майна, -

в с т а н о в и в:

13 лютого 2019 року Єремова Людмила Георгіївна звернулась до суду з позовом до Єрьомова Юрія Євгеновича та Єрьомової Олени Михайлівни, які діють в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації, Овідіопольська районна державна нотаріальна контора Одеської області, про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на частку у спільному майні та поділ спадкового майна, в якому з урахуванням уточнень остаточно просила суд:

встановити факт, що має юридичне значення, у тому, що вона та ОСОБА_4 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2007р. по 26.11.2014р.;

визнати об`єктами спільної власності її та Єремова Є.Ф. квартиру, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, буд. 59-к, кв. 175 та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Кароліно-Бугаз, вул. Приморська, 52;

визнати за нею право власності на 1/2 частку цих об`єктів нерухомості;

у відповідності до ст. 120 ЗК України визнати за нею право власності на 1/2 частку земельної ділянки за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0853 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Кароліно-Бугаз, вул. Приморська, 52;

визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 лютого 2017 року, які видані Єремовій Л.Г. після смерті Єремова Є.Ф. державним нотаріусом Овідіопольської ДНК Одеської області Кураловою Т.Д.: за реєстровим №1-77 на 1/3 частку квартири за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, буд. 59-к, кв. 175; за реєстровим №1-78 на 1/6 частку квартири за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Лиманка, ж/м Чорноморка, вул. Сьома, 3, кв. 4; за реєстровим №1-79 на 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Кароліно-Бугаз, вул. Приморська, 52; за реєстровим №1-80 на 1/3 частку земельної ділянки за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0853 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Кароліно-Бугаз, вул. Приморська, 52;

визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті Єремова Є.Ф. на: 1/4 частку квартири, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, буд. 59-к, кв. 175 (надалі за текстом в мотивувальній частині квартира 1); 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Кароліно-Бугаз, вул. Приморська, 52 (надалі за текстом в мотивувальній частині житловий будинок 1); 1/4 частку земельної ділянки за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0853 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Кароліно-Бугаз, вул. Приморська, 52 (надалі за текстом в мотивувальній частині земельна ділянка 1); 1/4 частку квартири за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Лиманка, ж/м Чорноморка, вул. Сьома, 3, кв. 4 (надалі за текстом в мотивувальній частині квартира 2). В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що починаючи з 01.01.2007р. до 26.11.2014р. вона та Єремов Є.Ф. проживали однією сім`єю, не перебуваючи у шлюбі між собою і в будь-якому іншому шлюбі, а 26.11.2014 року між ними був зареєстрований шлюб. За час спільного проживання однією сім`єю позивачки з Єремовим Є.Ф. без реєстрації шлюбі ними була набута у власність квартира 1, яка у відповідності до ст. 74 Сімейного Кодексу України є об`єктом спільної сумісної власності позивачки та Єремова Є.Ф. з часткою кожного 1/2. Окрім того, позивачка вказує, що під час спільного проживання однією сім`єю з Єремовим Є.Ф. без реєстрації шлюбу, вона набула право власності на 1/2 частку житлового будинку 1 та на 1/2 частку земельної ділянки 1, на якій він розміщений. Цей будинок був придбаний Єремовим Є.Ф. на підставі договору купівлі-продажу від 28.03.2001р., але під час спільного проживання однією сім`єю заявниця разом з ОСОБА_4 за рахунок спільних трудових та грошових затрат здійснили ремонт будинку, внаслідок чого істотно збільшилася його вартість, а тому у відповідності до ст. 62 Сімейного Кодексу України цей будинок є об`єктом спільної сумісної власності позивачки та Єремова Є.Ф. і частка позивачки у праві власності на житловий будинок 1 становить 1/2. Виходячи з цього позивачка, посилаючись на положення ст. 120 ЗК України, вказує, що до неї переходить право власності на 1/2 частку присадибної земельної ділянки 1, на якій розташований житловий будинок 1. 09.12.2015р. Єремов Є.Ф. помер і після його смерті відкрилася спадщина у вигляді: 1/2 частки квартири 1, 1/2 частки квартири 2, 1/2 частки житлового будинку 1, 1/2 частки земельної ділянки 1. За життя Єремов Є.Ф. склав заповіт від 08.09.2015 року, відповідно до якого заповів все своє майно в рівних частках позивачці та своїм онукам ОСОБА_2 , 01.08.2003р.н., та Єрьомовій К.Ю., 15.01.2008р.н., тобто кожному по 1/3 частині від спадкового майна. Державний нотаріус Овідіопольської ДНК Куралова Т.Д. видала позивачці свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.02.2017 року на 1/3 частку квартири 1, на 1/6 частку квартири 2, на 1/3 частку житлового будинку 1, на 1/3 частку земельної ділянки 2. Позивачка вказує, що при видачі цих свідоцтв про право на спадщину нотаріус порушив вимоги ст. 1241 ЦК України, не врахувавши, що позивачка є непрацездатною за віком особою та має право на обов`язкову частку у спадщині, окрім того нотаріус невірно визначив об`єм спадкового майна, включивши до нього частку позивачки у праві спільній власності на майно, що у відповідності до ст. 1301 є підставою для визнання недійсними вказаних свідоцтв. Позивачка зазначає, що у відповідності до ст. 1241 ЦК України вона має право на спадкування 1/2 частини майна померлого чоловіка і з цих підстав просить визнати за нею право власності на 1/2 частку спадкового майна.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник, адвокат Журик Тетяна Володимирівна, в судовому засідання підтримали свої позовні вимоги та просили задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_5 та Єрьомова Олена Михайлівна, які діють в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та їх представник, адвокат Медведев Юрій Васильович, в судовому засіданні позов не визнали, окрім того представник відповідачів надав суду письмові заперечення стосовно позовних вимог. З пояснень та письмових заперечень вбачається, що відповідачі заперечують факт проживання позивачки та Єремова Є.Ф. однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2007р. по 26.11.2014р., вважають, що немає правових підстав для віднесення до об`єктів спільної сумісної власності позивачки та Єремова Є.Ф. квартири, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, буд. 59-к, кв. 175 та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Кароліно-Бугаз, вул. Приморська, 52 і що ці об`єкти нерухомості є особистою власністю Єремова Є.Ф. і спадкування цих об`єктів повинно здійснюватися у відповідності до заповіту.

Представник третьої особи Овідіопольської РДА Одеської області в особі служби у справах дітей в судове засідання не з`явився, направив до суду листа, в якому просить розглянути справу без участі представника Овідіопольської РДА.

Представник третьої особи, Овідіопольської РДНК Одеської області в судове засідання не з`явився, направив до суду листа, в якому просить розглянути справу без участі представника Овідіопольської РДНК.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області віл 23 лютого 2021 року позов задоволено.

Суд встановив факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_4 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2007р. по 26.11.2014р.;

визнав об`єктами спільної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Кароліно-Бугаз, вул. Приморська, 52;

визнав за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Кароліно-Бугаз, вул. Приморська, 52;

визнав за ОСОБА_1 у відповідності до ст. 120 Земельного Кодексу України, право власності на 1/2 частку земельної ділянки за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0853 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Кароліно-Бугаз, вул. Приморська, 52;

визнав недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.02.2017 року, які видані ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 , померлого 09 грудня 2015 року, державним нотаріусом Овідіопольської ДНК Одеської області Кураловою Т.Д.: за реєстровим №1-77 на 1/3 частку квартири за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, буд. 59-к, кв.175; за реєстровим №1-78 на 1/6 частку квартири за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Лиманка, ж/м Чорноморка, вул. Сьома, 3, кв. 4; за реєстровим №1-79 на 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Кароліно-Бугаз, вул. Приморська, 52; за реєстровим №1-80 на 1/3 частку земельної ділянки за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0853 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Кароліно-Бугаз, вул. Приморська, 52;

визнав за Єремовою Людмилою Георгіївною право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , на: 1/4 частку квартири, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, буд. 59-к, кв. 175; 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Кароліно-Бугаз, вул. Приморська, 52; 1/4 частку земельної ділянки за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0853 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Кароліно-Бугаз, вул. Приморська, 52; 1/4 частку квартири за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Лиманка, ж/м Чорноморка, вул. Сьома, 3, кв. 4;

визнав остаточно за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на:

- 3/4 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Кароліно-Бугаз, вул. Приморська, 52;

- 3/4 частки земельної ділянки за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0853 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Кароліно-Бугаз, вул. Приморська, 52;

- 3/4 частки квартири, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, буд. 59-к, кв. 175;

- 1/4 частку квартири за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Лиманка, ж/м Чорноморка, вул. Сьома, 3, кв. 4;

провів розподіл судових витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач Єрьомов Юрій Євгенович просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

На підставі ст. 29 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», на виконання рішень зборів суддів Одеського апеляційного суду від 02.03.2022р. та 16.03.2022р., у зв`язку із введенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., керуючись статтею 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», враховуючи рішення Ради суддів України №9 від 24.02.2022р. та рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022р. щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безперебійного функціонування Одеського апеляційного суду, головою суду видано Розпорядження №1 від 02 березня 2022 року, до якого внесені зміни розпорядженням №2 від 16 березня 2022 року, відповідно до п.п. 3-4 якого:

Зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, підрозділів територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя, розгляд цивільних справ продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони по справі сповіщені належним чином, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 13 червня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина перша статті 62 СК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 26.11.2014 року між позивачкою Єремовою Л.Г., 01.03.1949 р.н. та ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб (т.1, а.с. 10).

Єрьомов Ю.Є. та Єрьомова О.М. є батьками та законними представниками Єрьомова І.Ю., ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с. 47, 49), які є онуками ОСОБА_4 (т. 2 а.с. 27-31).

08.09.2015 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповів все своє майно в рівних частках позивачці та своїм онукам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказаний заповіт є дійсним та не оспорюється сторонами (т. 1, а.с. 15).

За життя на ім`я Єремова Євгенія Федоровича було оформлено право власності на наступні об`єкти нерухомого майна:

квартира за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Вільямса, буд. 59-к, кв. 175 (надалі за текстом в мотивувальній частині рішення квартира 1), яка належала Єремову Є.Ф. згідно свідоцтва про право власності від 20.05.2010 року (т. 1 а.с. 56, 106);

1/2 частка квартири за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Лиманка, ж/м Чорноморка, вул. Сьома, 3, кв. 4 (надалі за текстом в мотивувальній частині рішення квартира 2) (т. 1, а.с. 51,52);

житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Кароліно-Бугаз, вул. Приморська, 52 (надалі за текстом в мотивувальній частині рішення житловий будинок 1), який належав Єремову Є.Ф. згідно договору купівлі-продажу від 28.03.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом ОРНО Панченко О.О. за реєстровими №494 (т. 1, а.с. 96);

земельна ділянка за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0853 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Кароліно-Бугаз, вул. Приморська, 52 (надалі за текстом в мотивувальній частині рішення земельна ділянка 1), яка належала Єремову Є.Ф. згідно договору купівлі-продажу від 28.03.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом ОРНО Панченко О.О. за реєстровими №493 (т. 1, а.с. 94).

09.12.2015 року ОСОБА_4 помер (т. 1 а.с. 17).

Згідно зі ст. ст. 1233-1235 ЦК України, Єремова Л.Г., ОСОБА_2 , 01.08.2003 р.н., та Єрьомова К.Ю., 15.01.2008 р.н., є спадкоємцями за заповітом майна, що належало Єремову Є.Ф., і частка кожного у спадщині становить 1/3 частку.

У відповідності до ст. 1261 ЦК України Єремова Л.Г. є спадкоємцем першої черги після смерті Єремова Є.Ф..

Єремова Л.Г., ОСОБА_2 , 01.08.2003 р.н., Єрьомова К.Ю., 15.01.2008 р.н., прийняли спадщину після смерті Єремова Є.Ф., що підтверджується матеріалами спадкової справи.

01 лютого 2017 року державним нотаріусом Овідіопольської ДНК Кураловою Т.Д. позивачці були видані наступні свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті Єремова Є.Ф.:

свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 01.02.2017 року за реєстровим №1-77 на 1/3 частку квартири 1 (т. 1, а.с. 127);

свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 01.02.2017 року за реєстровим №1-78 на 1/6 частку квартири 2 (т. 1, а.с. 129);

свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 01.02.2017 року за реєстровим №1-79 на 1/3 частку житлового будинку 1 (т. 1 а.с. 131); свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 01.02.2017 року за реєстровим №1-80 на 1/3 частку земельної ділянки 1 (т. 1 а.с. 133).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначає, що вона та спадкодавець проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2007р. по 26.11.2014р., а потім у шлюбі до 09.12.2015 року, і за час проживання без реєстрації шлюбу вони спільно придбали квартиру 1, а за час спільного проживання за рахунок спільних трудових та грошових затрат вони здійснили ремонт житлового будинку 1 (заміна вікон, утеплення стін, встановлення системи водопостачання та опалення, ремонт даху), внаслідок чого істотно збільшилася його вартість, а тому вказані об`єкти відносяться до спільної сумісної власності позивачки та спадкодавця з часткою кожного 1/2. Окрім того позивачка вказує, що вона є спадкоємцем першої серги після смерті чоловіка, а на момент відкриття спадщини вона була непрацездатною за віком особою, а тому нотаріус повинен був застосувати положення ст. 1241 ЦК України щодо обов`язкової частки, яка перевищує частку позивачці у спадщині, що визначена заповітом. Тоді як нотаріус при видачі свідоцтв про право на спадщину помилково встановив об`єм спадкового майна, включивши до нього частку відповідачки у праві спільної власності на майно та не застосував положення ст. 1241 ЦК щодо обов`язкової частки позивачки у спадщині померлого чоловіка.

Задовольняючи позов в частині вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка та Єремов Є.Ф. дійсно проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2007р. по 26.11.2014р., що підтверджується:

довідкою дільниці №4 КП «ЖКС Хмельницький» №711 від 18.04.2019 року, в якій вказано, що позивачка та Єремов Є.Ф. проживали разом з 2007 року по 09.12.2015 року у квартирі за адресою: м. Одеса, вул. Прохорівська, 65, кв. 12 та вели спільне господарство (т. 1, а.с. 165);

заявою мешканців будинку №65 по вул. Прохорівська у м. Одеса, підписи яких засвідчені начальником дільниці №4 КП «ЖКС Хмельницький», в яких заявники зазначають, що позивачка та Єремов Є.Ф. проживали разом з 2007 року по 09.12.2015 року у квартирі за адресою: м. Одеса, вул. Прохорівська, 65, кв. 12 та вели спільне господарство (т. 1, а.с. 166);

актом державного виконавця відділу ДВС Овідіопольського РУЮ Одеської області від 10.11.2009 року про проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні, в якому стягувачем був Єремов Є.Ф. і в якому вказано, що позивачка приймала участь у проведенні виконавчих дій за адресою: с. Каролоіно-Бугаз, вул. Приморська, 54 (т. 1, а.с. 167);

фотознімками, на яких позивачка та Єремов Є.Ф. перебувають разом на різних заходах, сімейних святах, у квартирі позивачки за адресою: м. Одеса, вул. Прохорівська, 65, кв. 12, та у будинку №52 по вул. Приморська в с. Кароліно-Бугаз, під час спільних подорожей, на відпочинку (т. 1, а.с 159-164);

посвідченнями особи моряка спадкодавця (т. 1 а.с. 170-171) та позивачки (т. 1 а.с. 174), з яких вбачається, що вони разом працювали;

свідки Власенко О.Я. та Задорожна М.М., допитані у судовому засіданні.

Відповідачі, заперечуючи факт проживання позивачки та Єремова Є.Ф. однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2007р. по 26.11.2014р., надали суду фотознімки (т. 2 а.с. 112-113), які нібито підтверджують факт проживання іншої особи (свідок Літвін Л.П.) з Єремовим Є.Ф. до 2008 року, також за клопотанням відповідачів в судовому засіданні були допитані свідки Літвін Л.П. та Пархотько Г.Г.. Суд критично ставиться до наданих відповідачами доказів, так як вказані фотознімки датовані 2005 роком і не стосуються періоду з 2007 по 2014 року, окрім того показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суперечать наявним у справі письмовим доказам.

Тому суд вважав доведеною та такою, що підлягає задоволенню позовну вимогу про встановлення факту проживання позивачки та Єремова Є.Ф. однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2007р. по 26.11.2014р..

Що стосується вимог відносно визнання об`єктами спільної власності позивачки та Єремова Є.Ф. квартири 1 та житлового будинку 1 суд виходить з наступного.

06.03.2008 року Єремов Є.Ф. уклав договір про участь у пайовому будівництві (т. 2 а.с. 60-63), відповідно цього договору сплачені кошти згідно з графіком фінансування будівництва (т. 2, а.с. 64,65), та після закінчення будівництва отримане свідоцтво про право власності від 20.05.2010 року на квартиру 1 (т. 1 а.с. 105) та проведена реєстрація права власності Єремова Є.Ф. (т. 1 а.с. 106). Тобто квартира 1 була набута у власність з 06.03.2008р. по 20.05.2010р. за час спільного проживання однією сім`єю Єремова Є.Ф. та позивачки без реєстрації шлюбу.

28.03.2001 року на підставі договорів купівлі-продажу від 28.03.2001 року посвідчених приватним нотаріусом ОРНО Панченко О.О. за реєстровими №493,№494, Єремов Є.Ф. придбав земельну ділянку 1 та розташований на ній житловий будинок 1 (т. 1, а.с. 94, 96).

В період з 01.01.2007р. по 09.12.2015р., тобто під час спільного проживання однією сім`єю позивачки разом з Єремовим Є.Ф., вони здійснили ремонт житлового будинку 1 внаслідок чого істотно збільшилася його вартість, що підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 28.03.2001 року, звітом про оцінку житлового будинку від 10.06.2019 року (т. 1 а.с. 222-237), поясненнями свідків ОСОБА_8 та Задорожної М.М..

За таких обставин, суд першої інстанції вважав, що, виходячи з положень ст. 74 СК України квартира 1 є об`єктом спільної власності позивачки та Єремова Є.Ф., виходячи з положень ст. ст. 62, 74 СК України житловий будинок 1 є об`єктом спільної власності позивачки та Єремова Є.Ф., а враховуючи те, що сторонами по справі не наданий письмовий договір про режим власності щодо майна, яке придбане позивачкою та Єремовим Є.Ф. під час спільного проживання, частка позивачки у праві власності на ці об`єкти нерухомості становить 1/2 частку.

З наведених підстав суд вважав доведеними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частку квартири 1 та на 1/2 частку житлового будинку 1.

Задовольняючи позов в частині вимог про визнання власності на 1/2 частину земельної ділянки 1, суд першої інстанції виходив з того, що частка позивачки у праві власності на житловий будинок 1 становить 1/2, а цей будинок розташований на присадибній земельній ділянці 1, що перебуває у приватній власності, до позивачки у відповідності до ст. 120 ЗК України, переходить право власності на 1/2 частку присадибної земельної ділянки 1, на якій розташований житловий будинок 1.

Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Тому, виходячи з положень ст.120 ЗК України суд вважав доведеними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частку земельної ділянки 1.

Отже, на день смерті Єремова Є.Ф., який помер 09 грудня 2015 року, об`єкти нерухомого майна у вигляді квартири 1, житлового будинку 1 та земельної ділянки 1, перебували у спільній власності позивачки та Єремова Є.Ф. і частка кожного з них у праві власності становила 1/2 частку, окрім того Єремову Є.Ф. належала 1/2 частка квартири 2, на яку не розповсюджується режим спільної власності подружжя.

Таким чином після смерті Єремова Є.Ф. відкрилася спадщина у вигляді: 1/2 частки квартири 1; 1/2 частки квартири 2; 1/2 частки житлового будинку 1 з господарськими будівлями та спорудами; 1/2 частки земельної ділянки 1.

Спадкодавець ОСОБА_4 залишив заповіт від 08.09.2015 року, визначивши у ньому спадкоємцями в рівних частках позивачку та своїх онуків Єрьомова І.Ю., 01.08.2003 р.н., та ОСОБА_3 , 15.01.2008 р.н.. В той же час позивачка, як дружина спадкодавця, у відповідності до ст. 1261 ЦК України, є спадкоємцем першої черги після смерті Єремова Є.Ф..

Єрьомов І.Ю., 01.08.2003 р.н., та Єрьомова К.Ю., 15.01.2008 р.н., як онуки спадкодавця мають право на спадкування у 5-ту чергу у відповідності спадкоємства за законом за ст. 1265 ЦК України.

Позивачка на час відкриття спадщини була непрацездатною за віком особою (т. 1 а.с. 13), а тому мала право на обов`язкову частку у спадщині.

Відповідно до ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Оскільки позивачка є єдиним спадкоємцем першої черги у відповідності спадкоємства за законом, яка прийняла спадщину після смерті свого чоловіка, її обов`язкова частка у спадщині померлого чоловіка становить 1/2, тоді як заповітом визначена частка позивачки як 1/3, що не відповідає вимогам ст. 1241 ЦК України, так як зменшує обов`язкову частку позивачки.

Тому суд першої інстанції вважав, що державний нотаріус Овідіопольської ДНК при видачі позивачці свідоцтв про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після смерті Єремова Є.Ф. не врахував вимоги ст. 1241 ЦК України, не врахував права позивачки на частку у спільному майні та невірно встановив обсяг спадкового майна, помилково включивши до нього належні позивачці 1/2 частку квартири 1, 1/2 частку житлового будинку 1 та 1/2 частку земельної ділянки 1.

Як наслідок свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 01.02.2017 року за реєстровим №1-77 на 1/3 частку квартири 1, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 01.02.2017 року за реєстровим №1-79 на 1/3 частку житлового будинку 1, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 01.02.2017 року за реєстровим №1-80 на 1/3 частку земельної ділянки 1 були видані з порушенням ст. 1241 ЦК України (без врахування обов`язкової частки (1/2) позивачки у спадщині померлого чоловіка), із порушенням положень глави 8 Сімейного Кодексу України та прав позивачки на частку у спільному майні, а свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 01.02.2017 року за реєстровим №1-78 на 1/6 частку квартири 2 видане в порушення ст. 1241 ЦК України без врахування обов`язкової частки (1/2) позивачки у спадщині померлого чоловіка.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

З наведених підстав суд вважав, що позовні вимоги, щодо визнання недійними вказаних свідоцтв про право на спадщину підлягають задоволенню.

Виходячи зі встановленого судом обсягом спадкового майна Єремова Є.Ф., враховуючи, що обов`язкова частка позивачки у спадщині Єремова Є.Ф. становить 1/2 і позивачка прийняла спадщину після смерті Єремова Є.Ф., суд дійшов висновку, що позивачка у відповідності до ст. ст. 1241, 1261 ЦК України в порядку спадкування набула право власності на: 1/4 частку квартири 1; 1/4 частку квартири 2; 1/4 частку житлового будинку 1; 1/4 частку земельної ділянки 1, а тому позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування після смерті чоловіка на 1/4 частку квартири 1; 1/4 частку квартири 2; 1/4 частку житлового будинку 1; 1/4 частку земельної ділянки 1 підлягають задоволенню. Враховуючи, що позивачці також належить 1/2 частка квартири 1, 1/2 частка земельної ділянки 1 та 1/2 частка житлового будинку 1, як її частка у праві спільної власності, позивачка остаточно набуває право власності на 3/4 частки квартири 1, на 3/4 частки житлового будинку 1 та на 3/4 частки земельної ділянки 1.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, о п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, еобхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає і статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення ає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. ише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, позивачкою Єремовою Л.Г. не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, наявність правових підстав для перерозподілу спадкового майна.

Щодо вимог про встановлення факту проживання позивачки та спадкодавця однією сім`єю без шлюбу з 01.01.2007р. по 26.11.2014р..

Обґрунтовуючи позов в частині вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу з 01.01.2007р. по 26.11.2014р., позивачка надала суду наступні докази:

довідку дільниці №4 КП «ЖКС Хмельницький» №711 від 18.04.2019 року, в якій вказано, що позивачка та Єремов Є.Ф. проживали разом з 2007 року по 09.12.2015 року у квартирі за адресою: м. Одеса, вул. Прохорівська, 65, кв. 12 та вели спільне господарство (т. 1, а.с. 165);

заяву мешканців будинку №65 по вул. Прохорівська у м. Одеса, підписи яких засвідчені начальником дільниці №4 КП «ЖКС Хмельницький», в яких заявники зазначають, що позивачка та Єремов Є.Ф. проживали разом з 2007 року по 09.12.2015 року у квартирі за адресою: м. Одеса, вул. Прохорівська, 65, кв. 12 та вели спільне господарство (т. 1, а.с. 166);

акт державного виконавця відділу ДВС Овідіопольського РУЮ Одеської області від 10.11.2009 року про проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні, в якому стягувачем був Єремов Є.Ф. і в якому вказано, що позивачка приймала участь у проведенні виконавчих дій за адресою: с. Каролоіно-Бугаз, вул. Приморська, 54 (т. 1, а.с. 167);

фотознімки, на яких позивачка та Єремов Є.Ф. перебувають разом на різних заходах, сімейних святах, у квартирі позивачки за адресою: м. Одеса, вул. Прохорівська, 65, кв. 12, та у будинку №52 по вул. Приморська в с. Кароліно-Бугаз, під час спільних подорожей, на відпочинку (т. 1, а.с 159-164);

посвідчення особи моряка спадкодавця (т. 1 а.с. 170-171) та позивачки (т. 1 а.с. 174), з яких вбачається, що вони разом працювали;

свідчення свідків Власенко О.Я. та Задорожної М.М., допитані у судовому засіданні.

За нормами матеріального права для визнання майна спільною сумісною власністю фактичного подружжя необхідно довести факт проживання позивача та відповідачки однією сім`єю без шлюбу та факт придбання спірного майна в період проживання сторін однією сім`єю.

У п. 6 Рішення Конституційного Суду України №5-рп/99 від 03 червня 1999 року у справі №1-8/99 за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини шостої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї") визначено, що «обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з суб`єктом права на пільги щодо оплати житлово-комунальних послуг спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин».

Верховний Суд у постанову від 14.02.2018 у справі №129/2115/15-ц, зазначив, що «при застосуванні статті 74 СК України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.»

У постанові від 17 жовтня 2019 року у справі №523/18440/13 (провадження №61-17448св18) Верховний Суд зробив в наступний правової висновок: «правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства».

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі №509/5351/15 (провадження №61-2716св18) та у постанові від 15 січня 2020 року у справі №504/2945/16 (провадження №61-3687св18).

За таких обставин, колегія судів дійшла висновку про те, що позивачем Єремової Л.Г. не надано документальних доказів, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі, тощо. Позивачем не надано допустимих доказів про придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Жодними доказами по справі не підтверджується наявність між позивачем та спадкоємцем взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Показання свідків з боку позивача є неконкретними, суперечливими та не підтверджують факт відносин, притаманних подружжю.

Періодичне спілкування позивача з спадкодавцем також не може бути свідченням факту проживання сторін однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні ст. 74 СК без наявності інших ознак сім`ї.

Отже, суд першої інстанції помилково визнав об`єктами спільної сумісної власності позивачки Єремової Л.Г. та спадкодавця Єремова Є.Ф. квартиру №175, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Вільямса, будинок 59-к та житловий будинок за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Кароліно-Бугаз, вулиця Приморська, 52.

Щодо вимоги про визнання збільшення вартості спірного спадкового майна істотним.

Обґрунтовуючи вимоги про істотне збільшення вартості спірного спадкового майна будинку за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Кароліно-Бугаз, вул. Приморська, 52, позивачка Єремова Л.Г. стверджувала, що в період з 01.01.2007 року по 09.12.2015 року, тобто під час спільного проживання однією сім`єю позивачки разом з Єремовим Є.Ф., вони здійснили ремонт житлового будинку 1 внаслідок чого істотно збільшилася його вартість, що підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 28.03.2001 року, звітом про оцінку житлового будинку від 10.06.2019р. (т. 1 а.с. 222-237), поясненнями свідків ОСОБА_8 та Задорожної М.М..

Верховний Суд у постанові від 17 січня 2021 року у справі №501/544/17 (провадження №61-4094св21) зробив наступний правової висновок: «Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина перша статті 62 СК України).

Таким чином, у статті 62 СК України визначено двох фактори за сукупності яких втручання у право власності особистої приватної власності одного з подружжя може бути обґрунтованим, з метою дотримання балансу інтересів другого з подружжя: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі №214/6174/15-ц (провадження №14-114цс20) у подібних правовідносинах зробила висновок, що «істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу».

Велика Палата Верховного Суду у зазначеній вище постанові, а також Верховний Суд у постановах: від 03 жовтня 2018 року у справі №300/840/17, від 19 грудня 2018 року у справі №206/7058/13-ц та від 14 січня 2019 року у справі №755/16633/15-ц дійшли висновків про те, що «збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта».

Сам по собі факт збільшення вартості спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі №214/520/15-ц)».

Встановлено, що у даному випадку збільшення вартості спірного спадкового майна внаслідок проведення ремонтних робіт, не може вважатися істотним і не є підставою для внесення такого майна до об`єкту спільної сумісної власності подружжя

Оскільки будинок за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Кароліно-Бугаз, вул. Приморська, 52 не є об`єктом спільної сумісної власності Єремової Л.Г. та Єремова Є.Ф. із зазначених вище підстав у апеляційної скарзі, визнання права власності Єремової Л. Г. на частку земельної ділянки за зазначеною адресою відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України є також безпідставним.

Що стосується квартири за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Лиманка, ж/м Чорноморка, вул. Сьома, 3, кв. 4, то вказаний об`єкт є спільною власністю Єремова Є.Ф. та Єрьомова Ю.Є., право власності на який було набуто за договором дарування від 28 грудня 1998 року, на вказаний об`єкт не розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя.

Щодо права позивачки Єремової Л.Г. на обов`язкову частку.

Згідно із частиною першою статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку (частина третя статті 1241 ЦК України).

Отже, обов`язкова частка у спадщині визначається в розмірі половини від тієї частки, яка належала б кожному зі спадкоємців, що мають право на неї, при спадкуванні за законом, незалежно від змісту заповіту.

З матеріалів справи вбачається, що спадкодавець Єремов Є.Ф. залишив заповіт від 08.09.2015 року, визначивши у ньому спадкоємцями в рівних частках позивачку ОСОБА_1 та своїх онуків Єрьомова І.Ю., ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отже, у даному випадку спадкодавець залишив заповіт і на позивачку Єремову Л.Г., тому правових підстав для визначення обов`язкової частки для позивачки немає.

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

За згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину (стаття 1300 ЦК України).

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (стаття 1301 ЦК України).

Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування остатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Великої палата Верховного Суду та Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що у даному випадку позивачкою Єремовою Л.Г. не доведено належним чином наявність правових підстав для визнання свідоцтв про право на спадщину від 01 лютого 2017 року, виданих позивачці, недійсним та перерозподілу спадкового майна.

Отже, позивачкою Єремовою Л.Г. в судовому засіданні не доведено належним чином те, що відповідачі порушили її права на спірну спадщину, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України вказане право позивача не підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Тому, вимоги Єремової Л.Г. є незаконними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 60, 62, 74 СК України, та статей 1241, 1301 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Єрьомова Юрія Євгеновича задовольнити, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 лютого 2021 року скасувати й ухвалити нове судове рішення. яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Єрьомова Юрія Євгеновича та Єрьомової Олени Михайлівни, які діють в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації, Овідіопольська районна державна нотаріальна контора Одеської області, про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на частку у спільному майні та поділ спадкового майна, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 13 червня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік