Номер провадження: 22-ц/813/3350/22
Номер справи місцевого суду: 495/1419/16-ц
Головуючий у першій інстанції Прийомова О.Ю.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Колеснікова Г.Я., Таварткіладзе О.М.,

з участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 лютого 2019року, постановленого під головуванням судді Прийомової О.Ю. та постанову Одеського апеляційного суду від 24 червня 2021 року, ухвалену у складі колегії суддів Гірняк Л.А., Сегеди С.М., Цюри Т.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , в особі піклувальника ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 , в особі піклувальника ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила:

- витребувати у ОСОБА_5 майно, яке належить їй на праві власності, згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.07.1996 року, а саме: 6/100 частин в домоволодінні АДРЕСА_1 та складається з: житлового будинку літ. «А» 1-4 глинобит. житловою площею 45,1 кв.м., загальною площею 62,5 кв.м., літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», убиральні силікат літ. «Д», сараю літ. «Є», споруд № 4-6,1;

- визнати за нею право власності на 6/100 частин в домоволодінні АДРЕСА_1 та складається з: житлового будинку літ. «А» 1-4 глинобит. житловою площею 45,1 кв.м., загальною площею 62,5 кв.м., літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», убиральні силікат літ. «Д», сараю літ «Є», споруд № 4-6,1.

В обґрунтування свого позову зазначила, згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.07.1996 року вона набула право власності на все домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.2 ст. 183 ЦК України домоволодіння АДРЕСА_1 є річ неподільна та неможливо поділити без втрати цільового призначення.

Цим рішенням зобов`язано її сплатити ОСОБА_6 суму 284920000 карбованців.

У зв`язку з відсутністю грошей, ОСОБА_4 дав у борг зазначені кошти, які вона поступово йому віддала, при цьому на його прохання вона прийняла його з дружиною проживати у її будинку та поступово сплатила йому позичені кошти.

Вона є інвалідом дитинства. Після смерті її батьків та брата над нею було встановлено опіку та її піклувальниками були: тітка ОСОБА_7 з 1996 року по 2008 рік, а з 2008 року по 2016 рік її сестра ОСОБА_3 .

ОСОБА_4 був впевнений, що після смерті піклувальника ОСОБА_7 , вже літньої жінки, право на піклування над ОСОБА_2 перейде до нього.

Проте, після того, як дізнався про зворотне, він став шантажувати її з піклувальником ОСОБА_7 , погрожувати, щоб вони віддали його грошові кошти, виганяв з будинку, погрожував фізичною розправою.

Оскільки, піклувальник ОСОБА_7 була пенсіонеркою, людиною похилого віку та дуже переживала за свою підопічну ОСОБА_2 , то під натиском ОСОБА_4 , від імені ОСОБА_2 уклала 28.03.1997 році у Білгород-Дністровському представництві Одеської товарної біржі договір купівлі-продажу 6/100 частин будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 30.10.2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 30.11.2012 року були винесені рішення про скасування судового рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.03.2006 року, яким ОСОБА_8 визнала дійсним договір, укладений в Білгород-Дністровському представництві Одеської товарної біржі 28.03.1997 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 на 6/100 частин по АДРЕСА_1 .

В зв`язку з тим, що рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.03.2006 року скасоване, тому договір дарування від 17.01.2012 року, укладений між ОСОБА_5 , яка діяла по довіреності від імені ОСОБА_8 , за яким остання подарувала своєму синові ОСОБА_4 6/100 часток будинку АДРЕСА_1 правових підстав немає.

Так само як і немає правових підстав, договір дарування від 14.04.2015 року за яким ОСОБА_4 подарував своїй дружині - відповідачу по справі ОСОБА_5 вказану частину спірного житлового будинку.

Визнання таких правочинів недійсними судом не вимагається, однак у неї є законні підстави, які підтверджують недійсність договору купівлі-продажу - це рішення апеляційного суду Одеської області від 30.10.2012 року та ухвала Вищого спеціалізованого суду України від 30.11.2012 року, які скасовують даний правочин.

Зазначає, що ОСОБА_4 зі своєю сім`єю зайняли незаконно її житлову площу та проживають у ній з 1997 року, тобто вже більше 20 років.

14 квітня 2015 року ОСОБА_4 подарував спірну частку домоволодіння своїй дружині- ОСОБА_5 .

Позивачка вважає, що належна їй частина житлового будинку АДРЕСА_1 вибула з її власності незаконно, а тому звернулася до суду з зазначеним позовом.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 лютого 2019 року позов ОСОБА_2 в особі піклувальника ОСОБА_3 задоволений.

Витребувано у ОСОБА_5 майно, яке належить ОСОБА_2 на праві власності, згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.07.1996 року, а саме: 6/100 частин в домоволодінні АДРЕСА_1 та складається з: житлового будинку літ. «А» 1-4 глинобит. житловою площею 45,1 кв.м., загальною площею 62,5 кв.м., літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», убиральні силікат. літ. «Д», сараю літ «Є», споруд № 4-6,1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 6/100 частин в домоволодінні АДРЕСА_1 та складається з: житлового будинку літ. «А» 1-4 глинобит. житловою площею 45,1 кв.м., загальною площею 62,5 кв.м., літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», убиральні сілікат літ. «Д», сараю літ «Є», споруд № 4-6,1.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_5 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Постановою Одеського апеляційного суду від 24 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.02.2019 року в частині визнання права власності скасовано, та в цій частині прийнято нову постанову. Позов ОСОБА_2 , в особі піклувальника ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності залишено без задоволення. В решті рішення залишено без змін.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 , особа, яка не була залучена до участі у справі, однак вважає, що оскаржуваними рішеннями суду порушені його права, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 лютого 2019 року, скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 24 червня 2021 року в частині задоволення позовних вимог про витребування 6/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , в іншій частині постанову залишити без змін, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржувані рішення безпосередньо стосуються його конституційних прав на єдине житло, якого без належних правових підстав його примусово позбавляють, та яке належало його сім`ї на праві власності більше 20 років.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, недоведеною, оскільки вимоги викладені в ній є надуманими та такими, що не відповідають чинному законодавству, а також не знаходять свого відображення у матеріалах справи. Також вважає, що ОСОБА_1 не може бути стороною у даній справі.

В судове засідання призначене на 31 січня 2022 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи сповіщені належним чином (а.с. а.с. 8, 12-14 т. 3).

Від ОСОБА_1 до суду надійшла заява про застосування позовної давності, яка колегією суддів, у зв`язку з її безпідставністю залишена без задоволення (а.с. 22-29 т. 3).

До суду від ОСОБА_9 , представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутністю (а.с. 30-32 т. 3).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (02 лютого 2022 року).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

За таких обставин, судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника і які конкретно.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, в зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження.

Системний аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що особи, які не брали участі у справі, мають право на апеляційне оскарження лише за умови, що суд вирішив питання про їх права та обов`язки.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що він не був залучений судом до участі у справі та вважає, що оскаржувані рішення безпосередньо стосуються його конституційних прав на єдине житло, а саме 1/6 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , якого без належних правових підстав його примусово позбавляють, та яке належало його сім`ї на праві власності більше 20 років.

Також ОСОБА_1 зазначає, що у вказаному житловому будинку він постійно проживає зі своїми батьками та зареєстрований в ньому з 28 березня 1997 року, проте судові рішення за позовом ОСОБА_2 про витребування у ОСОБА_5 6/100 частин спірного домоволодіння є підставою для реєстрації за позивачем права власності на вказане майно та відповідно підставою для припинення права власності ОСОБА_5 , що також є підставою для втрати ОСОБА_1 права користування даною часткою житлового будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Білгород-Дністровського міського суду Одеської області від 04.07.1996 року, позов ОСОБА_2 задоволено, визнано за нею право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 284920000 карбованців.

28.03.1997 року у Білгород-Дністровському представництві Одеської товарної біржі укладено між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу.

17 січня 2012 року ОСОБА_5 , діюча від імені ОСОБА_8 та з другої сторони ОСОБА_4 уклали договір дарування 6/100 частин житлового будинку домоволодінні АДРЕСА_1 . Ці 6/100 частин житлового будинку належали дарувальнику ОСОБА_8 на підставі міськрайонного суду від 22.03.2006 року.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 березня 2006 року скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 30 жовтня 2012 року з прийняттям нового, яким у задоволені позову ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про визнання права власності-відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.01.2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 відхилено.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , які діють в інтересах ОСОБА_8 задоволено.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 травня 2014 року у частині задоволення позову ОСОБА_2 від імені якої діє ОСОБА_3 до ОСОБА_8 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування скасовано.

Відмовлено ОСОБА_2 від імені якої діє ОСОБА_3 до ОСОБА_8 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування.

Рішення Білгород-Дністровського районного суду Одеської області від 23 травня 2014 року в частині відмови в позові ОСОБА_2 від імені якої діє ОСОБА_3 до ОСОБА_8 , ОСОБА_4 про виселення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 06 травня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 відхилено. При цьому зазначено, що рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 березня 2006 року, яким визнано дійсним договір купівлі-продажу згідно якого ОСОБА_10 купила у ОСОБА_2 6/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 і за набувачем визнано право власності на цю частину будинку, скасоване, може бути підставою для витребування вказаного майна від ОСОБА_4 , відповідно до ст.388 ЦК України як спосіб захисту прушеного права власника майна, а не шляхом визнання недійсним правочину, стороною якого власник не був.

14 квітня 2015 року ОСОБА_4 подарував спірну частку домоволодіння своїй дружині - ОСОБА_5 з якою проживають за однією адресою: АДРЕСА_1 .

Приймаючи до уваги, викладені обставини, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з апеляційною скаргою, будь-яких належних та допустимих доказів того, що оскаржуваним рішенням суду порушені його права не надав, а саме не надано доказів наявності у ОСОБА_1 майнових або інших прав відносно вказаного нерухомого майна, а саме 6/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Відповідно до положень ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо: 1) після відкриття апеляційного провадження особа, яка подала апеляційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги; 2) після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати; 3) після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку.

На підставі вищенаведених обставин, колегія суддів не вбачає підстав для розгляду по суті апеляційної скарги та приходить до висновку, що оскаржуваним рішенням суду не порушені права апелянта за відсутністю доказів про те, що оскаржуваним рішенням суду порушені права ОСОБА_1 .

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

На підставі наведеного вище, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі п.3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2021 року відмовлено у відкриті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 лютого 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 червня 2021 року.

Керуючись ст.ст. 362, 368, 374, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 лютого 2019року, та постанову Одеського апеляційного суду від 24 червня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , в особі піклувальника ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності - закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 02 лютого 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Г.Я. Колесніков

______________________________________ О.М. Таварткіладзе