П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2022 року м. Київ

Справа № 760/28307/20

Провадження: № 22-ц/824/2136/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Борисової О.В., Андрієнко А.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 березня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Ішуніної Л.М.,

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» (далі - позивач, банк) звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приват банк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 13.11.2014 року. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (далі - договір), що підтверджується підписом у заяві. Банксвої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.Відповідач при укладанні договору надав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Однак, відповідач належним чином не виконував своїх обов`язків за договором кредиту, внаслідок чого у нього станом на 02.11.2021 року виникла заборгованість у розмірі 48 041,83 грн., з яких: 38 799,15 грн - тіло кредиту (в тому числі, прострочене), 9 242,68 грн - прострочені відсотки за користування кредитом.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 18 березня 2021 року позов АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованостізалишено без задоволення.

Не погодившись із таким судовим рішенням, Крилова О.Л. в інтересах АТ КБ «Приватбанк» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, не звернув уваги на позицію Великої Палати Верховного Суду, яка висловлена в постанові від 03 липня 2019 року у справіN 342/180/17, згідно якої банки на підтвердження тих чи інших умов кредитування повинні надавати судам підписані позичальником Умови та Правила надання банком кредиту або докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, наприклад, підписану заяву позичальника, яка містить посилання на конкретну редакцію таких Умов, відповідно, із наданням до суду цієї редакції Умов або доказів на підтвердження того, яка саме редакція Умов була чинною на дату підписання заяви позичальником тощо. Також, поза увагою суду залишились висновки Верховного Суду, які містяться у постановах від 10.04.2019 року у справі № 356/1635/16-ц, від 28.03.2019 року у справі № 428/2873/17, від 06.02.2018 року у справі № 755/2720/16-ц, від 17.04.2019 року у справі № 666/388/16-ц, а також у справі № 755/7704/15-ц, згідно якої суд, не погоджуючись із розрахунком заборгованості, повинен надати свій розрахунок.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 16 липня та 17 вересня 2021 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на безпідставність апеляційної скарги та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 березня 2021 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше став розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

При розгляді справи районним судом були встановлені наступні обставини.

13.11.2014 рокуміж ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг позивачем у справі(а.с.18).

Згідно розрахунку заборгованості, станом на 02.11.2021 року заборгованість відповідача перед банком за кредитним договором № б/н від 13.11.2014 року складає 48 041,83 грн, з яких: 38 799,15 грн - тіло кредиту (в тому числі, прострочене), 9 242,68 грн - прострочені відсотки за користування кредитом (а.с. 5-15).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що в анкеті-заяві позичальника, яка ним підписана, процентна ставка не зазначена, а в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що саме додані до позовної заяви тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також Умови та Правила надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» розумів ОСОБА_1 , ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву. Сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами. Окрім того, відповідачем за період з 01 листопада 2017 року по 01 листопада 2020 року на виконання кредитних зобов`язань було сплачено 172 508,36 грн, а витрачено за цей період лише 143 097,87 грн, отже, відсутні підстави для стягнення і тіла кредиту.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Цивільне судочинство здійснюється засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненнями чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12 ЦПК України).

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови оппонента

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статтей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно частини1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови, а не інші. Тому,з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до статті1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк зазначав, що відповідно до укладеного договору № б/н від 13.11.2014 року відповідач, підписавши анкету-заяву, підтвердив свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, які викладені на сайті банку, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. Також, в обґрунтування вимог про стягнення прострочених відсотків, банк посилався на те, що в редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01.03.2019 року, згідно п.2.1.1.2.12 сторони дійшли згоди, що в разі, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 86,4% для картки «Універсальна» та 84% для картки «Універсальна голд».

На підтвердження своїх вимог банк до матеріалів позовної заяви надав витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду", розрахунок заборгованості за договором №б/н від 13.11.2014 року станом на 02.11.2021 року, копію анкети - заяви та довідки про видані кредитні картки, зміну умов кредитування, а також виписку із карткового рахунку відповідача.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, підписана відповідачем анкета-заява не містить умов кредитування щодо сплати відсотків та їх розміру.

Так, витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані банком на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, а також містяться додаткові положення, в яких, зокрема, визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати відсотків.

Не можебути належним доказом і роздруківка із сайту позивача, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Отже, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто,кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачуУмови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, в тому числі, прострочених, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Окрім того, в матеріалах відсутні будь-які докази на підтвердження того факту, що відповідач при підписанні анкети-заяви був ознайомлений та погодив Умови та Правил надання банківських послуг, що діяли на час укладення договору, а також редакцію Умов та Правил, що почала діяти з 01.03.2019 року, та яка передбачає нарахування процентів від суми неповернутого в строк кредиту в розмірі 86,4% для картки «Універсальна» та 84% для картки «Універсальна голд».

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за простроченими відсотками.

Щодо вирішення позовних вимог про стягнення тіла кредиту, колегія суддів виходить з наступного.

Установлено та не заперечується учасниками справи, що відповідач ОСОБА_1 користувався отриманими коштами і здійснював періодичне їх погашення. Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами (т. 1 а.с.57-64).

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 посилався на те, що сума сплачених ним коштів перевищує розмір наданих йому банком в кредит коштів. На підтвердження вказаних обставин ОСОБА_1 надав суду довідку про надходження за період з 01.11.2017 по 01.11.2020, яка сформована в електронному кабінеті «Приват24».

З вказаної довідки, яка узгоджується із наданим банком розрахунком заборгованості, а також випискою з карткового рахунку відповідача, убачається, що ОСОБА_1 фактично отримав від банку у користування грошові кошти у розмірі 143 097,87 грн, а на погашення сплатив банку 172 508,36 грн.

Слід відмітити, що згідно наданого банком розрахунку заборгованості станом на 01.11.2017 року заборгованість за тілом кредиту у ОСОБА_1 складала лише 25 507,10 грн. Проте, навіть з урахуванням додатково отриманих відповідачем у кредит коштів після 01.11.2017 року, сума коштів, яка ним була сплачена, є більшою.

При цьому, банк, не зважаючи на відсутність погодження з відповідачем умов кредитування щодо сплати відсотків, частину із сплачених ОСОБА_1 коштів у розмірі 51 945,22 грн спрямував на погашення відсотків.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 наведено правовий висновок про те, що кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, тобто, тіла кредиту.

В той же час, матеріалами справи, яка переглядається, підтверджується, що відповідач повернув банку фактично отриманусумукредитних коштів.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновокм суду першої інстанції щодо безпідставності вимог банку про стягнення з відповідача на своюкористьзаборгованості за тілом кредиту, в тому числі простроченим, у розмірі 38 799,15 грн.

При цьому, колегія суддів відхиляє посилання скаржникана необхідність врахування судової практики Верховного Суду у постановах від 10.04.2019 року у справі № 356/1635/16-ц, від 28.03.2019 року у справі № 428/2873/17, від 06.02.2018 року у справі № 755/2720/16-ц, від 17.04.2019 року у справі № 666/388/16-ц з огляду на наступне.

Аналіз положень ст.ст.403-404 ЦПК України і ст.ст.13, 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» свідчить про те, що у цивільному процесуальному законі визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.

Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду.

Отже, застосуванню підлягає не висновок, що міститься у наведених скаржником постановах колегії суддів Касаційного цивільного суду, а висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, який врахований як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції при перегляді ухваленого по суті спору судового рішення.

Судова практика у цій категорії справ є незмінною, що не може свідчити про порушення прав банку (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17), а відтак доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом норм матеріального права є необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на власному тлумаченні скаржником таких висновків.

Суд першої інстанції при вирішенні даної справи правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, а ухвалене у справі судове рішення відповідає критеріям законності і обґрунтованості.

Доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених підстав, колегія суддів доходить висновку, що відсутні правові підстави для скасування рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 березня 2021 року, а тому апеляційна скарга Крилової О.Л. в інтересах АТ КБ «Приват банк» задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382-384 України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну Крилової Олени Леонідівни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват банк» залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді А.М. Андрієнко

О.В. Борисова