Дата документу 08.06.2022 Справа № 335/7653/21
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 335/7653/21 Головуючий у 1-й інстанції Гашук К.В.
Провадження №22-ц/807/837/22 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Бєлки В.Ю.

за участю секретаря судового засідання Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2021 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Трофимова В.В., звернувся до Орджонікідзевського районного суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що органом досудового розслідування він обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, яке полягає у таємному викраденні майна (крадіжці), вчиненому за попередньою змовою групою осіб.

16.10.2020 Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя ухвалив вирок, яким позивача визнано невинуватим та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, за недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 11.01.2021 апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.10.2020 відносно ОСОБА_1 , у порядку ч. 2 ст. 404 КПК України, змінено в частині зазначення підстави виправдання, і він вважається виправданим у зв`язку із недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим. У решті вирок суду залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 12.05.2021 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора Гриценко Л.І. на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.10.2020 та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 11.01.2021 щодо ОСОБА_1 .

Вказані обставини свідчать про те, що у позивача виникло право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, яка завдана незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування та прокуратури внаслідок незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного накладення арешту на майно та незаконного засудження.

Так, 23.10.2019 позивача було затримано в порядку ст. 208 КПК України, за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України. У розумінні ст. 209 КПК України, позивач був затриманий о 04 год. 30 хв. та з цього часу до 12 год. 30 хв. 25.10.2019 (часу розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу) незаконно перебував під вартою.

Крім того, з 25.10.2019 по 24.12.2019 позивач перебував під дією запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, який згідно практики ЄСПЛ, прирівнюється до позбавлення волі.

23.10.2019 ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України. 28.11.2019 постановою слідчого змінено правову кваліфікацію, та позивача повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України. 29.10.2019 позивачу вручено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, який було скеровано до суду. Судовий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції тривав до 16.10.2020, а у суді апеляційної інстанції до 11.01.2021.

Таким чином загальний строк незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивача, перебування під слідством та судом становить 15 місяців, починаючи з моменту його затримання - 23.10.2019 по день набрання вироком законної сили, до 11.01.2021.

Крім того, 23.10.2019, у період з 15 год. 20 хв. до 16 год. 30 хв. було проведено обшук належного позивачу транспортного засобу «Volkswagen» моделі «Passat 1.8» у кузові сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , д.р.н. НОМЕР_2 , під час якого вилучені речі та сам транспортний засіб. Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.10.2019 накладено арешт на належний позивачу транспортний засіб, який протягом досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження перебував на території Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, у зв`язку з чим позивач був позбавлений можливості користуватися ним протягом 15 місяців та заробляти на життя.

Як зазначає позивач, такі незаконні дії відповідачів порушили його життєві плани, усталений спосіб життя та фактично забрали у нього більше 1 року життя, оскільки весь цей час він вимушений був доводити свою невинуватість. Отже, завдана йому моральна шкода полягає у тому, що внаслідок незаконних дій працівників поліції, прокуратури, йому були завдані страждання у вигляді душевних переживань та мук, постійному нервуванні, соромі, приниженості, погіршенні відносин з оточуючими, перед якими він повинен був виправдовуватись. У зв`язку з тривалим перебуванням під слідством, позивач не міг налаштувати звичайний для себе ритм життя. Враховуючи ступінь негативного впливу на життя позивача та свідомість, як факту безпідставного кримінального переслідування у цілому, так і факту його тривалого безпідставного перебування під дією запобіжного заходу у виді домашнього арешту, значні порушення життєвого укладу та моральні страждання, які поніс позивач через неможливість тривалого відновлення своїх прав, керуючись принципами рівності, поміркованості, виваженості, розумності, справедливості ОСОБА_1 вважає, що розмір моральної шкоди у сумі 120 000 грн. є достатнім та обґрунтованим.

При цьому, розмір відшкодування спричиненої йому моральної шкоди за час перебування під слідством та судом упродовж 15 місяців розрахований позивачем з урахуванням визначеного розміру мінімальної заробітної плати на день розгляду справи, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Крім того, позивач вважав виправданим збільшити розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі мінімального розміру заробітної плати за кожен факт обмеження його прав, а саме: незаконне затримання, незаконне перебування під домашнім арештом, незаконне повідомлення про підозру, незаконне накладення арешту на майно.

До того ж, під час досудового розслідування кримінального провадження дружиною позивача було укладено в інтересах позивача договір від 24.10.2019 про надання правової допомоги із адвокатським бюро «Віктора Трофимова». 09.01.2020 позивач особисто уклав договір № 1-9-кс про надання правової допомоги із адвокатським бюро «Віктора Трофимова» для участі захисника на стадіях судового розгляду. Від імені Бюро безпосередній захист інтересів позивача здійснював адвокат Трофимов В.В. Оплату послуг адвоката під час досудового розслідування та в судах першої і апеляційної інстанції позивач здійснював особисто. За весь час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження, позивачем було витрачено на оплату послуг адвоката 50 000 грн., з яких 15 000 грн. - участь захисника на досудовому розслідуванні, 30 000 грн. - участь захисника у суді першої інстанції, 5 000 грн. - участь захисника у суді апеляційної інстанції.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 120 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування та прокуратури, 50 000 грн. в рахунок відшкодування витрат на оплату послуг адвоката в рамках кримінального провадження.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 грудня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди - 87 800 гривень, в рахунок відшкодування витрат пов`язаних з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні - 50 000 гривень, а всього стягнути 137 800 гривень.

В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 23.10.2019 ОСОБА_1 було затримано, у порядку ст. 208 КПК України, за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, про що складено протокол затримання від 23.10.2019.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.10.2019, до підозрюваного ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, із забороною підозрюваному залишати своє місце проживання цілодобово. Покладено на ОСОБА_1 обов`язки: прибувати до слідчого, прокурора та суду за першою вимогою; носити електронний засіб контролю. Звільнено ОСОБА_1 з-під варти в залі суду.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23.10.2019 клопотання слідчого про обшук задоволено, та надано дозвіл на проведення обшуку автомобіля марки «VOLKSWAGEN» модель «PASSAT 1,8» в кузові сірого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_1 , з метою виявлення та вилучення кабельно-провідникової продукції.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.10.2019, накладено арешт на автомобіль «VOLKSWAGEN» модель «PASSAT 1,8» в кузові сірого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_1 та ключ до нього; рукавички робочі бежеві одна пара; рукавички робочі блакитні одна пара; змив на марлевий тампон та контрольний до нього з керма автомобілю; змив на марлевий тампон та контроль до нього з внутрішньої ручки відкривання передніх пасажирських дверей; змив на марлевий тампон та контроль до нього з внутрішньої ручки відкривання задніх правих дверей; змив на марлевий тампон та контроль до нього з внутрішньої ручки відкривання задніх лівих дверей; кусачки металеві; кусачки металеві із обмоткою блакитного кольору на ручках; сорок один фрагмент кабелю різної довжини.

Постановою слідчого Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 28.11.2019, змінено правову кваліфікацію кримінального правопорушення з ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 2 ст. 185 КК України.

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.10.2020, ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, за недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України. Скасовано арешт з транспортного засобу «VOLKSWAGEN» модель «PASSAT 1,8» в кузові сірого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , вирішено долю речових доказів.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 11.01.2021 вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.10.2020 змінено у частині зазначення підстави виправдання ОСОБА_1 , якого визнано виправданим у зв`язку із недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим ОСОБА_1 .

Так, судом першої інстанції вірно визначено характер спірних правовідносин та норми, що їх регулюють.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Положеннями ч. 7 ст. 1176 ЦК України визначено порядок відшкодування такої шкоди.

За приписами статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно п. 1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до ст. 4 вказаного Закону, відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету.

Згідно ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Пунктом 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, визначено, що центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Судом першої інстанції зроблено вірний та обґрунтований висновок про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Такий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17 (провадження № 14-4цс19), Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі №754/8730/19 (провадження №61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження №61-7643св20) та від 25 жовтня 2021 року у справі №459/589/15-ц (провадження №61-12612св21).

У справі, що переглядається, судом першої інстанції вірно встановлено, що вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.10.2020, який набрав законної сили 11.01.2021 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано, у зв`язку із недоведеністю, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, вчинено обвинуваченим.

Таким чином, ОСОБА_1 набув право на відшкодування моральної шкоди відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Визначаючи період, за який слід стягнути на користь позивача моральну шкоду, суд першої інстанції вірно виходив з того, що період перебування позивача під слідством та судом складає 14 місяців та 19 днів, а саме з 23.09.2019 (затримання ОСОБА_1 у порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення) по 11.01.2021 (постановлення ухвали Запорізьким апеляційним судом). Тобто саме із 11.01.2021 (з дня набрання вироком суду законної сили) позивач вважається таким, що реабілітований та позбавлений будь-яких обмежень, а кримінальне переслідування відносно нього - завершеним.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції вірно встановлено, що розмір відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди не може бути меншим, ніж 87 800 грн. (14 місяців х 6000 грн. (мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду цієї справи) = 84 000 грн., 19 днів х 6 000 грн./30 = 3 800 грн.).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем до матеріалів справи не додано жодного судового документу про визнання протиправності дій правоохоронних органів є безпідставними, оскільки Закон № 266/94-ВР, на підставі якого позивач звернувся із позовом про відшкодування моральної шкоди, не передбачає необхідності встановлення у судовому порядку протиправності дій органів дізнання, досудового слідства та суду, та право особи на відшкодування моральної шкоди у зв`язку із ухваленням виправдувального вироку, прямо передбачено п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР.

Вирішуючи питання позовних вимог про стягнення 50 000 грн. у рахунок відшкодування витрат на оплату послуг адвоката у рамках кримінального провадження, суд першої інстанції вірно виходив з положень ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до приписів якої, у разі постановлення виправдувального вироку, громадянинові відшкодовуються суми, сплачені ним у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Відповідно до п. 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №688/2479/16-ц, механізм повернення обвинуваченому витрат, пов`язаних з розглядом кримінальної справи, чинний КПК України не передбачає. Проте. такі витрати можуть бути повернуті на підставі пунктів 3 і 4 частини першої статті 3 Закону № 266/94-вр у випадках, передбачених цим законом. Тому Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновками апеляційного суду про те, що вимогу позивача про відшкодування йому витрат, понесених у кримінальному провадженні під час розгляду заяви про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, треба розглядати за правилами КПК України. Вимога позивача у цій частині теж слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.05.2021 у справі №607/28482/19 визначено, що внаслідок ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування сум, сплачених ним у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки в законі, а саме в статті 1176 ЦК України та Законі України від 01 грудня 1994 року № 266/94 ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції вірно визначено, що чинним законодавством передбачено відшкодування витрат, понесених громадянином у зв`язку із поданням йому юридичної допомоги, у повному обсязі, і саме ці вимоги повинні розглядатися у порядку цивільного судочинства.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що позивачем не було надано акту приймання-передавання юридичних послуг, а тому вимоги позивача про стягнення витрат, понесених у зв`язку із поданням йому юридичної допомоги задоволенню не підлягають.

Колегією суддів відхиляються вказані доводи апеляційної скарги, оскільки встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у кримінальному провадженні обвинувачений ОСОБА_1 користувався правом на захист, і в якості захисника у кримінальному провадженні приймав участь адвокат Трофимов В.В.

04 жовтня 2019 року між Адвокатським бюро «Віктора Трофимова» та ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги.

26 жовтня 2019 року між Адвокатським бюро «Віктора Трофимова» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги від 26.10.2019, згідно з якою Бюро прийняло доручення Клієнта та взяло на себе зобов`язання надати клієнту правову допомогу під час досудового розслідування. За надання правової допомоги за цим договором Клієнт сплачує Бюро гонорар. Розмір гонорару за надання правової допомоги під час досудового розслідування становить 15 000 грн. та може змінюватися за домовленістю сторін.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 2 від 26.10.2019 АБ «Віктора Трофимова» прийняло від ОСОБА_1 за надання правової допомоги за договором від 24.09.2019 15 000 грн.

09 січня 2020 року між Адвокатським бюро «Віктора Трофимова» та ОСОБА_1 укладено договір № 1/9-кс про надання правової (правничої) допомоги, за умовами якого Бюро прийняло доручення Клієнта та взяло на себе зобов`язання надати Клієнту правову допомогу.

10 січня 2020 року між Адвокатським бюро «Віктора Трофимова» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги від 09.01.2020, згідно з якою Бюро прийняло доручення Клієнта та взяло на себе зобов`язання надати клієнту правову допомогу під час судового розгляду кримінального провадження. За надання правової допомоги за цим договором Клієнт сплачує Бюро гонорар. Розмір гонорару за надання правової допомоги під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції становить 30 000 грн. та може змінюватися за домовленістю сторін.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 1 від 10.01.2020, АБ «Віктора Трофимова» прийняло від ОСОБА_1 за надання правової допомоги за договором від 09.01.2020 30 000 грн.

21 грудня 2020 року між Адвокатським бюро «Віктора Трофимова» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 2 до договору про надання правової допомоги від 09.01.2020 року, згідно з якою викладено пункт договору щодо Гонорару наступним чином: За надання правової допомоги за цим договором Клієнт сплачує Бюро гонорар. Розмір гонорару за надання правової допомоги під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції становить 30 000 грн., під час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції становить 5 000 грн. та може змінюватися за домовленістю сторін.

Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 4 від 21. 12.2020, АБ «Віктора Трофимова» прийняло від ОСОБА_1 за надання правової допомоги за договором від 09.01.2020 5 000 грн.

Враховуючи вище встановлені обставини, судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, за договором про надання правової допомоги ОСОБА_1 , останнім сплачено АБ «Віктора Трофимова» гонорар за надання правової допомоги у кримінальному провадженні у загальному розмірі 50 000 грн.

Вказані обставини скаржником не спростовані.

Враховуючи те, що договором про надання правової допомоги визначено фіксований розмір гонорару за надання правової допомоги, який не залежить від обсягу послуг та часу витраченого адвокатом при здійсненні захисту інтересів клієнта, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку не потребується надання детального опису робіт та наданих послуг за договором.

А тому є хибними доводи апеляційної скарги щодо того, що позивачем не було надано акту приймання-передавання юридичних послуг, а тому вимоги позивача про стягнення витрат, понесених у зв`язку із поданням йому юридичної допомоги задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 грудня 2021року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 червня 2022 року.

Головуючий

Судді: