Справа № 202/1847/20
Провадження № 2/202/179/2022
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 травня 2022 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючої судді - Бєсєди Г.В.

за участю секретаря - Свити Н.В.

представника позивача за первісним позовом (представника відповідача за зустрічною позовною заявою) - ОСОБА_1

відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічною позовною заявою) - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 11.10.2018 надав відповідачу грошові кошти в сумі 50 000 грн., які останній зобов`язався повернути в строк до 11.04.2019, однак у визначений термін відповідач борг не повернув. Просив стягнути грошові кошти за договором позики з ОСОБА_2 у сумі 50 000 грн.; пені у сумі 85 500 грн.; інфляційні витрати у сумі 747, 18 грн.; три проценти річних у сумі 1 405, 48 грн. В подальшому позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог у зв`язку із їх частковим виконанням та ОСОБА_3 просив суд стягнути з ОСОБА_2 борг за договором позики у сумі 50 000 грн. та пеню у сумі 79 937, 63 грн.

ОСОБА_2 надав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що він відповідно до наказу № 12/К від 10.06.2016 був прийнятий на роботу до ФОП ОСОБА_3 , який від усіх працівників вимагав підписання договорів позики та розписки про отримання грошей, але фактично зазначені грошові кошти не надавались. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 із зустрічною позовною заявою, в якій просив визнати договір позики від 11.10.2018 недійсним. Зазначав, що він з ФОП ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах та не отримував від нього грошові кошти. Дійсною метою підписання зазначеного договору та розписки є покладення матеріальної відповідальності на нього як на працівника у зв`язку з виконанням трудових обов`язків.

ОСОБА_3 надав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що підписання договору та боргової розписки, є доказом факту укладення договору позики та передачі грошових коштів. ОСОБА_2 не надано жодних належних та допустимих доказів того, що при укладання договору позики від 11.10.2018 він не отримував грошових коштів. Просив суд відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви.

Представник ОСОБА_3 позов підтримав та просив задовольнити, в задоволенні зустрічної позовної заяви просив відмовити.

ОСОБА_2 заперечував щодо задоволення позовних вимог та просив задовольнити зустрічну позовну заяву. Звертав увагу суду, що розмір неустойки перевищує розмір збитків.

В судовому засіданні ОСОБА_4 який працював з 07.02.2012 по 01.07.2013 торгівельним представником у ФОП ОСОБА_3 та повідомив суду, що кожний торгівельний представник підписував розписку про отримання грошових коштів з метою покладення матеріальної відповідальності на працівника. Однак зазначав, що він не був присутнім при підписанні між сторонами розписки від 11.10.2018.

Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Згідно договору позики, укладеного 11.10.2018 та розписки від 11.10.2018 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 в борг 50 000 грн. та зобов`язався повернути йому зазначену вище суму до 11.04.2019.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Текст розписки про отримання позики від 11.10.2018 містить інформацію про те, що позичальник ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти на підставі договору позики від 11.10.2018 в сумі 50 000 грн. в день складання цієї розписки, тобто саме в момент підписання договору позики.

Таким чином, складена власноруч ОСОБА_2 розписка підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання ним від ОСОБА_3 грошової суми та обов`язок її повернути.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року при розгляді справи № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859св18), у якому зазначено, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до статті 204 ЦК України вчинений сторонами правочин є дійсним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, тоді як обов`язок щодо спростування презумпції правомірності правочину покладається на відповідача.

Під час розгляду цієї справи, ОСОБА_2 не надав належних доказів, які б підтверджували, що він не складав та не підписував договору та розписки, датованих 11.10.2018.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.

При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи ОСОБА_2 про те, що договір позики є безгрошовим і він не отримував у борг грошові кошти у ОСОБА_3 за договором та розпискою від 11.10.2018 обґрунтовувались показами свідка, що суперечить положенням статті 1051 ЦК України та змісту договору позики та підписаної ОСОБА_2 розписки.

Верховний Суд у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18 (провадження № 61-11630св19)дійшов висновку, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики.

Отже, зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним не підлягає задоволенню.

Враховуючи, що наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідною розпискою про отримання грошових коштів, суд приходить до висновку, що з ОСОБА_2 підлягає стягненню сума заборгованості за основним боргом у сумі 50 000 грн. на користь ОСОБА_3 , а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені полягає у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватися на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

Відповідно до умов договорів позики у випадку несвоєчасної оплати нараховується та виплачується пеня із розрахунку виплат 0,5% від суми боргу за кожен календарний день прострочення по день повної сплати боргу.

За договором позики від 11.10.2018 відповідач зобов`язався повернути кошти позивачу до 11.04.2019.

Відповідач не виконав умови договору щодо повернення суми позики разом із нарахованими на них процентами, отже позивач має право вимагати від відповідача сплату пені, розмір та строк нарахування якої сторони визначили у договорах позики.

Розмір пені за договором позики від 11.10.2018 повинен складати 80 000 грн. (50 000 х 0,5% х 320).

Суд враховує положення частини третьої статті 551 ЦК України, відповідно до якого у разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити.

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.

Встановлено, що розмір заборгованості за позикою за договором від 11.10.2018 складає 50 000 грн., а розмір пені становить 80 000 грн., що значно перевищує суму заборгованості. Розмір такої пені не можна вважати таким, який відповідає принципам добросовісності, справедливості й пропорційності.

Із урахуванням зазначеного суд дійшов висновку про наявність обставин, які є підставою для зменшення пені, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь позивача, із визначенням у сумі 16 666, 67 грн. (що становить 1/3 частину розміру заборгованості за тілом позики), що відповідає принципам добросовісності, справедливості й пропорційності.

Враховуючи, що ОСОБА_2 частково сплатив заборгованість за пенею у сумі 62,37 грн. з нього підлягає стягненню сума заборгованості за пенею у сумі 16 604, 30 грн.

Керуючись ст.ст. 76-78, 81, 95, 133, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики у сумі 66 604 (шістдесят шість тисяч шістсот чотири) грн. 30 коп. з яких: заборгованість за основним боргом у сумі 50 000 грн.; пеня у сумі 16 604, 30 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя Г.В. Бєсєда