провадження № 22-ц/824/1594/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 14 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею та ОСОБА_1 , який зареєстрований 20 грудня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №2182, свідоцтво про одруження Серія НОМЕР_1 від 20 грудня 2003 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що від спільного подружнього життя сторони мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відносини в сім`ї не склалися, сторони припинили спільне проживання, сім`я фактично розпалася.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 14 вересня 2021 року позов задоволено. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що зареєстрований 20 грудня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №2182, свідоцтво про одруження НОМЕР_1 розірвано. Після розірвання шлюбу прізвища сторін залишено без змін.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

При цьому зазначає, що суд першої інстанції неправильно визначив та застосував щодо предмету позову поняття шлюбні відносини. Вказує, що позовна заява не відповідає вимогам цивільно-процесуального законодавства. Судом не вирішено питання про місце проживання та утримання дітей після розірвання шлюбу. Вважає, що розірвання шлюбу негативно вплине на виховання дітей.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження позивачубуло надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки в дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданого 20 грудня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, сторони 20 грудня 2003 року уклали шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №2182.

Від спільного подружнього життя сторони мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що спільне проживання сторін стало не можливим і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тобто фактично шлюб не існує, а тому його слід розірвати, що не позбавляє сторін права повторно зареєструвати шлюб після усунення обставин, що були підставою для його розірвання.

При перевірці висновків суду першої інстанції, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Частина 1 статті 3 Сімейного кодексу України проголошує, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства.

Відповідно до статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Статтею п`ятою Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Згідно із частиною першою статті 24 СК України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється шляхом його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду у відповідності зі ст. 110 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України).

Крім зазначеного, у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Як вбачається з поданої 12 листопада 2020 року позовної заяви позивач вказує, що шлюб суперечить їїінтересам, введення спільного господарства між сторонами припинено, сімейні відносини не підтримуються.

Відповідачем 28 квітня 2021 року, 11 травня 2021 року до суду першої інстанції подавалися клопотання про надання сторонам строку для примирення тривалістю шість місяців.

Суд першої інстанції неодноразово відкладав розгляд справи за клопотаннями відповідача, а ухвалою від 14 липня 2021 року зупинив провадження у справі та надав сторонам строк на примирення до 14 вересня 2021 року.

Проте, між сторонами примирення не відбулося і 14 вересня 2021 року в судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити.

Враховуючи викладене, зважаючи на тривалий час розгляду справи судом першої інстанції (майже десять місяців), строк який надавався сторонам для примирення, який в результаті не призвів до примирення сторін, а також, позицію позивача, яка категорично заперечує проти примирення і наполягає на розірванні шлюбу, колегія суддів, беручи до уваги вимоги ч.1 ст 24 СК України, погоджується з висновком суду першої інстанції, що відносини, які склалися між подружжям вказують на те, що примирення та їх спільне проживання є неможливе, а подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам одного з подружжя.

Натомість, суд апеляційної інстанції критично оцінює доводи апелянта про те, що судом не вирішено питання про місце проживання та утримання дітей після розірвання шлюбу, оскільки вказане не може бути підставою для скасування судового рішення. У разі наявності у сторін спору про визначення місця проживання та утримання дітей, вони не позбавлені права на його вирішення у судовому порядку шляхом пред`явлення відповідного позову.

Посилання апелянта на неправильне визначення та застосування судом щодо предмету позову поняття шлюбні відносини є безпідставними та зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на власний розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 14 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова