Номер провадження: 22-ц/813/4472/22
Справа № 522/8964/20
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси до ОСОБА_2 з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позов мотивований тим, що 05 червня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, від якого у сторін народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Наразі шлюбні відносини між сторонами припиненні, донька проживає разом з позивачем і перебуває на її утриманні. Під час перебування в шлюбі сторонами була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за відповідачем.

Оскільки зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя та у зв`язку з розірванням шлюбу підлягає поділу, позивач з вернулась до суду з цим позовом, в якому просила суд визнати трикімнатну квартиру загальною площею 86,5 кв. м., житловою площею 42,4 кв. м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки спірної квартири, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частку спірної квартири, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2021 року та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Залишаючи позов ОСОБА_1 про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя, поділ спільного майна подружжя з відступом від рівності часток та визнання за позивачем права власності на 2/3 частини квартири, а за відповідачем - 1/3 частину квартири, суд першої інстанції виходив з того, що дана квартира є особистою власністю відповідача і не може бути поділена, як спільна сумісна власність подружжя.

Такий висновок районного суду відповідає встановленим у справі обставинам та заснований на законодавстві.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

- ОСОБА_1 та ОСОБА_2 05.06.2009 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, від якого є спільна дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане 17.09.2009 року Другим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції);

- згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 163970811 від 17.04.2019 року, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі виписки зі списку співінвесторів, серія та номер: б/н, видавник ЗАТ «ПІК», заяви серії та номер: б/н, виданий 10.02.2014, видавник: ОСОБА_4 ; згода на відступлення прав вимоги до Договору № 61 від 11.01.2006 року, серія та номер: б/н, виданий 10.02.2014 року, видавник ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ; зміни до договору про інвестування будівництва від 01.01.2006 року №61, серія та номер: б/н, виданий 10.02.2014, видавник ЗАТ «ПІК» та ОСОБА_2 ; договір про інвестування в будівництво житла, серія та номер: 61, виданий 11.01.2006 року, видавник ЗАТ «ПІК» та ОСОБА_2 , акт прийманні-передачі, серія та номер: б/н, виданий 24.02.2014, видавник: ЗАТ «ПІК» та ОСОБА_2 .

Крім того, в матеріалах справи наявна копія договору інвестування № 61 від 11.01.2006 року, укладеного між ЗАТ «ПІК» в особі генерального директора Кузьминського С.Х. та ОСОБА_4 (батьком відповідача), предметом якого є трикімнатна квартира АДРЕСА_2 . Згідно п. 3.1 сума договору становила 434 300,00 грн., що на момент укладання договору еквівалентно становила 86 000 дол. США.

В матеріалах справи наявні копії квитанцій до прибуткового касового ордеру, з яких вбачається, що вартість суми договору інвестування була остаточно виплачена ОСОБА_4 27.08.2009 року, що також підтверджується довідкою ТОВ « Флагман-К» від 07.03.2019 року.

10.02.2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали договір про відступлення права вимоги до Договору № 61 від 11.01.2006 року, укладеного між ЗАТ «ПІК» та ОСОБА_4 .

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною першою статті 190 ЦК України визначено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною четвертою статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За загальним правилом, встановленим у ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Здійснюючи відступлення права вимоги, кредитор передає свої права не за договором у цілому (оскільки договір може охоплювати багато зобов`язань), а у розрізі конкретного(их) зобов`язання(нь).

При цьому відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 910/7320/17, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги (цесії) може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу. Частинами 3, 4 ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відтак, якщо новий кредитор передає первісному кредитору грошові кошти за передані права, договір про відступлення права вимоги буде регулюватися як ст. ст. 512 - 519 ЦК України, так і відповідними положеннями про договір купівлі-продажу.

Якщо ж первісний кредитор передає свої права новому кредитору безоплатно, то сторони повинні керуватися відповідними положеннями про договір дарування.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Встановивши на підставі належним чином досліджених доказів, що інвестиція вносилася і остаточно була внесена ОСОБА_4 , який в подальшому за договором відступлення права вимоги відступив на безоплатній основі право вимоги за договором інвестування № 61 від 11.01.2006 року своєму сину ОСОБА_2 (у договорі про відступлення права вимоги відсутня умова щодо обов`язку ОСОБА_2 здійснити будь-яке майнове відшкодування ОСОБА_4 замість отриманого права вимоги), суд першої інстанції з посиланням на висновок Верховного Суду України у справі №6-1568цс16, дійшов обґрунтованого висновку, що якщо один з членів подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя.

Оскільки спірне майно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, воно не може бути поділено між подружжям, як спільне сумісне майно, в тому числі і з відступом від рівності часток.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази, що набуття відповідачем права на майно відбулося на безоплатній основі, але суд, вважаючи спірне майно особистою власністю відповідача, виходив саме з безоплатності такого набуття, не можуть бути взятими до уваги, оскільки зведені до переоцінки доказів, які містяться в матеріалах справи і належно оцінені судом без додання апелянтом належних, допустимих та достатніх доказів, які б спростовували даний висновок районного суду і доводили б зокрема оплатність придбання спірної квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тій обставині, що набуття ОСОБА_2 права на майно відбулося під час шлюбу в інтересах сім`ї і тому є об`єктом спільної сумісної власності, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки договір про відступлення права вимоги на безоплатній основі не містить умов, що ОСОБА_4 відступив після здійснення ним виплати інвестиції у повному обсязі, а ОСОБА_2 прийняв право вимоги за вже оплаченим ОСОБА_4 договором інвестування квартири в інтересах своєї сім`ї.

Само по собі ствердження апелянта, що будь-яке придбання майна вже апріорі здійснюється в інтересах сім`ї і таким чином перетворює таке майно в об`єкт спільної сумісної власності є неспроможним, оскільки суперечить п.2 ч.1 ст. 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Ознакою набуття відповідачем права на спірну квартиру в інтересах сім`ї можуть бути належні і достатні докази, що ця квартира використовувалася для проживання сім`ї.

У заявленому позові позивач зазначила, що вона тривалий час проживала разом з відповідачем та своїми трьома дітьми, з яких одна дитина є спільною з відповідачем, у квартирі ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 , звідки після сварки з відповідачем, позивач пішла разом з дітьми проживати до квартири своєї матері.

Будь-яких посилань на проживання у спірній квартирі позивачем у позовній заяві не наведено.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач набула право власності з підстав ст. 62 СК України не можуть бути взятими до уваги, оскільки позов з таких підстав не заявлявся і дані обставини судом першої інстанції не розглядалися і не оцінювалися, що згідно з ч.6 ст. 367 ЦПК України позбавляє апеляційний суд процесуальної можливості приймати і розглядати ці підстави позову в апеляційному порядку.

Одночасно позивач не позбавлена права звернутися до суду першої інстанції з позовом про визнання права власності з підстав виникнення у неї права на частку у майні, яке належало чоловіку і істотно збільшилося у вартості за час шлюбу, внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя (ч.1 ст. 62 СК України).

Доводи апеляційної скарги висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про поділ спільного сумісного майна подружжя не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 03.06.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

С.О. Погорєлова