Дата документу 08.06.2022 Справа № 336/1554/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/1554/21 Головуючий у 1-й інстанції: Савеленко О.А.
Провадження №22-ц/807/560/22 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Камалової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Ткаченко Ольги Сергіївни на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначає, що з 08 серпня 2003 року по 02 жовтня 2020 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . Від шдюбу мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час шлюбу 12 грудня 2003 року за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В., зареєстрованого в реєстрі за №2087 сторони придбали у власність квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Покупцем у договорі купівлі-продажу була вказана ОСОБА_1 .. Рішенням Шевченківчського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2020 року шлюб між сторонами було розірвано.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд поділити спільне майно подружжя, визнавши за ним право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на другу частину квартири визнати за відповідачем і вирішити питання стосовно судових витрат.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2021 року позов задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Поділено майно подружжя наступним шляхом: визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 51,95 кв.м.; визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 51,95 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 5706,40 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , представник, адвокат Ткаченко Ольга Сергіївна, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції визнав квартиру об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та визнавши за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину спірної квартири не надав правову оцінку доказам у справі. Відповідач на спростування поширення на вказану квартиру режиму спільної сумісної власності подружжя вказувала, що сторони за 4 місяці перебуваючи у шлюбі не набули грошових коштів на купівлю даної квартири. Напроти, в особистій приватній власності відповідача перебувала квартира АДРЕСА_3 , яку в подальшому 03 грудня 2003 року ОСОБА_1 продала та після спливу 8 днів, 12 грудня 2003 року за власні кошти придбала спірну квартиру АДРЕСА_2 . З договору купівлі-продажу квартири (яка є предметом спору) вбачається, що вона куплена за особисті кошти відповідача, оскільки згода чоловіка на укладення такого договору нотаріусом не вимагалась. Зазначений договір позивачем не оспорено, а згідно з ст.204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, тому, не обравши спосіб судового захисту шляхом оспорення договору купівлі-продажу квартири, позивач свої вимоги не довів. Суд взагалі під час ухвалення рішення не давав оцінки тому, що до купівлі спірної квартири відповідач на праві особистої приватної власності мала квартиру, яку продала за декілька днів до придбання квартири, яка є предметом спору. Вважає, що судом не встановлено факт джерела набуття спірної квартири, за які кошти та кого саме з подружжя вона придбана. Вважає, що сам лише факт отримання позивачем заробітної плати не може бути доказом участі у придбанні спірного майна подружжя.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та заонне рішення, а доводи апляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не надала належних та допустимих доказів, які б свідчили про придбання спірної квартири за її особисті кошти, а тому не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на майно. Суд пепршої інстанції вважав заявлені вимоги є обґрунтованими та доведеними.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодится, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що з 08 серпня 2003 року по 03 листопада 2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить свідоцтво про одруження від 08 серпня 2003 року, актовий запис № 353 (а.с. 7).

Рішенням Шевченківчського районногог суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2020 року шлюб між сторонами було розірвано. ( а.с. 20-21).

Від шлюбу сторони мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 .

12 грудня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О. В., зареєстрований у реєстрі за № 2087 (а.с. 10),

Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Орендного підприємства Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації № 2339382 від 18 грудня 2003 року власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (а.с. 11).

Рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 585 від 23 вересня 2016 року, вул. Кузнецова у м. Запоріжжя перейменована на вул. Миколи Корищенка.

Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 , виготовленого станом на 02 грудня 2003 року, квартира розташована на сьомому поверсі дев`ятиповерхового будинку та складається з двох кімнат, загальною площею 51,95 м2, житловою площею 30,2 м2, висота приміщень 2,5 м (а.с. 12-13).

Судом встановлено, що спірна квартира була придбана ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 12 грудня 2003 року .

Пунктом 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Отже, до спірних правовідносин (набуття права власності на спірну квартиру, визначення режимі права власності на спірну квартиру), які виникли у 2003 році, підлягають застосуванню положення Кодексу про шлюб та сім`ю України.

Згідно статей 22, 23, 28 КпШС України, статті 16 Закону України "Про власність", статей 112, 118 ЦК Української РСР (у редакції, чинній на час придбання спірної квартири) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Статтею 24 КпШС України, чинного на час набуття права власності на квартиру, було визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Згідно із частиною першою статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Відповідно до частини першої статті 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Виходячи зі змісту частини першої статті 57 СК України, який набрав чинності 01 січня 2004 року, заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, було придбане за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України передбачено, що майно, набуте дружиною, чоловіком за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Згідно із статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Отже, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

Частинами першою-другою статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

На підставі частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

У справі, що розглядається, ОСОБА_1 заперечуючи проти позову зазначає, що спірна квартири була придбана за її особисті кошти, а саме від продажу квартири АДРЕСА_3 , яка належала їй на праві особистої власності. Зазначену квартиру вона продала на підставі договору купівлі-продажу від 03 грудня 2003 року.

Після спливу восьми днів, 12 грудня 2003 року вона за власні кошти купила спірну квартиру, а з договору купівлі-продажу квартири від 12 грудня 2003 року вбачається, що вона куплена за особисті кошти ОСОБА_1 , оскільки згода чоловіка на уколадення такого договору нотаріусом не вимагалась, тому вважає, що відповідно до п. 5 договору у неї виникло право особистої власності на прибдану квартиру.

З матеріалів справи дійсно вбачається, що на підставі договопру купівлі-продажу від 13 грудня 2002 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Ніколаєвською Л.Б., зареєстровано у реєстрі за № 3860 відповідач ОСОБА_1 ( дошлюне прізвище ОСОБА_5 ) придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 ( а.с. 47).

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюпро технічної інвентаризації від 26 листопада 2003 року № 2102764 право власності на зазначену квартиру було зареєстровано на ОСОБА_6 ( дошлюбне прізвище).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 03 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Цекеєвою І,О., зареєстровано в реєстрі за № 988 ОСОБА_1 ( дошлюне прізвище ОСОБА_5 ) продала квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_7 за 12000,00 гривень ( а.с. 48).

Тобто, до укладення шлюбу ОСОБА_1 належала на праві особистої приватної власності квартира АДРЕСА_3 , яку остання продала 03 грудня 2003 року за 12000,00 грн.

12 грудня 2003 року за договором купівлі-продажу від 12 грудня 2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О. В., зареєстрований у реєстрі за № 2087, ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_4 за 28000,00 грн.

Тобто, спірна квартира була придбана через вісім днів, після продажу квартири, яка належала ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності та через чотири місяці перебування сторін у шлюбі.

Враховуючи, що матеріали справи не містять належних та беззаперечних доказів, які б свідчили про те, що на протязі чотирьох місяців перебування у шлюбі сторони накопичили кошти у розмірі 28000 грн (вартість спірної квартири), тому колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірна квартира була придбана за рахунок спільних коштів подружжя ОСОБА_8 , тому частки їх є рівними.

ОСОБА_1 також не надала належних та достатніх доказів, які б свідчили, що у неї у 2003 році виникло право особистої власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Водночас квартира АДРЕСА_3 , яка належала ОСОБА_1 на праві особистої власності було продано за 12000 грн, тоді як спірна квартила була придбана за 28000 грн, тобто вартість зазначеної квартири більша на 16000 грн.

При цьому, колегія суддів погоджується з доводами ОСОБА_1 , що кошти у розмірі 12000 грн, які вона отримали від продажу квартири, яка належала їй на праві особистої приватної власноситі були нею сплачені на придбання спірної квартири, оскільки спірна квартира була прибана через вісім днів після продажу квартири АДРЕСА_3 , а доказів, які б свідчили про те, що за чотири місяці перебування у шлюбі сторони накопичили кошти в сумі 28000 грн, матеріали справи не містять.

Отже, Апеляційний суд ретельно проаналізував наявні у справі як письмові докази, так і показання свідків та надав їм свою оцінку, приходить до висновку, що спірна квартира була придбана частково за особисті кошти ОСОБА_1 та частково за рахунок спільних коштів подружжя.

З огляду на зазначене, та виходячи, що спірної квартири на момент її придбання коштує 28000.00 грн, особисті кошти на придбання квартири відповідача становлять 12000.00 грн (28000-12000= 16000:2=8000) (12000+8000 = 20000 (5/7), 8000 (2/7), отже частка ОСОБА_2 становить 2/7, ОСОБА_1 5/7 частин спірної квартири.

Оскільки, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що квартира АДРЕСА_4 придбана за його особисті кошти, спірну квартиру сторони набули за час перебування в шлюбі частково за особисті кошти відповідача, частково за рахунок спільних коштів подружжя то з урахуванням положень статті 22 КпШС України, пункту 3 частини першої статті 57 СК України, статті 60 СК України, суд зробив помилковий висновок, про задоволення позовних вимог про визнання за позивачем та відповідачем, в порядку поділу майна подружжя, права власності по 1/2 частки квартира АДРЕСА_4 за кожним.

З огляду на зазначене, оскаржуване судове рішення не можна вважати законним та обгрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 . В порядку поділу майна подружжя слід визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/7 частин спірної квартири за ОСОБА_1 5/7 частин квартири.

Аргументи апеляційної скарги частково є виправданими.

Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване судове рішення суду першої інстанції скасувати, з ухваленням новаого судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 .

Відповідно до підпункту «б» "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіло судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення;. розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядолм справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що апеляційна скарга задовольняється частково, рішення суду першої інстанції скасовується, розподіл судових витрат здійснюється пропорційно задоволених позовних вимог.

Позивач при зверненні до суду першої інстанції сплатив судовий збір в розмірі 5706,40 грн, відповідач при подачі апеляційної скарги сплатила судовий збір в розмірі 4279,80 грн.

У зв`язку із частковим задоволенням позовної заяви ОСОБА_2 та апеляційної скарги ОСОБА_1 підлягає до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1630,40 грн (за подання позовної заяви), в свою чергу підлягає до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3057 грн (за подання апеляційної скарги).

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову, беручи до уваги п. 3 ч. 2. ч. 10 статті 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, у розмірі 1426, 60 грн (3057-1630,40).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Ткаченко Ольги Сергіївни задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2021 року у цій справі скасувати. Ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/7 частин квартири АДРЕСА_2 .

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 5/7 частин квартири АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 1426,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 15 червня 2022 року

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.