Постанова

Іменем України

07 червня 2022 року

м. Київ

справа № 288/1688/19

провадження № 61-6518св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка є законним представником неповнолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа - орган опіки та піклування Андрушківської сільської ради Попільнянського району Житомирської області,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 18 грудня 2020 року в складі судді Рудник М. І. та постанову Житомирського апеляційного суду від 17 березня 2021 року в складі колегії суддів: Миніч Т. І., Трояновського Г. С., Павицької Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка є законним представником неповнолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначала, що їй на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , який вона успадкувала після смерті свого діда. Після отримання в спадок зазначеної нерухомості їй стало відомо, що в будинку зареєстровані, але не проживають з 2012 року відповідачі. Неповнолітній син ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ніколи не проживав, а лише був зареєстрований у вказаному будинку у 2014 році. Відповідачі не є членами її сім`ї, вона не веде з ними спільного господарства, а тому їх реєстрація у житловому будинку перешкоджає їй користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

З огляду на наведене, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 18 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 17 березня 2021 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач не довела наявність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, яке є їх місцем реєстрації. Відповідачі не втратили інтерес до будинку, однак не проживають у ньому у зв`язку з конфліктною ситуацією з позивачем.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила скасувати рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 18 грудня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 17 березня 2021 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування касаційної скарги зазначала про застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 391/769/17 (провадження № 61- 39068св18), від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 671/1656/17 (провадження № 61-5099св18), від 21 жовтня 2019 року у справі № 671/23/19 (провадження № 61-7584св19), від 11 листопада 2019 року у справі № 671/24/19 (провадження № 61-8643св19), від 04 грудня 2019 року у справі № 671/1558/18 (провадження № 61-15487св19) та від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Зазначала, що відповідачі не проживають у спірному будинку, не є членами її сім`ї, а лише зареєстровані у ньому у незаконний спосіб Василівською сільською радою. У попереднього власника будинку було відсутнє волевиявлення для реєстрації місця проживання відповідачів у спірному житлі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Попільнянського районного суду Житомирської області.

13 липня 2021 року справа № 288/1688/19 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 проживали в спірному будинку з 2012 року і на підставі рішень Василівської сільської ради за ними було закріплено по 1/5 частині житлової площі в будинку за кожним у зв`язку з позбавленням їх батьків батьківських прав та призначено опікуном над житлом сусідку ОСОБА_6 ОСОБА_4 як син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований у спірному будинку з народження.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 20 квітня 2018 року у цивільній справі № 288/415/18 було визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок загальною площею 60,0 кв.м та на земельні ділянки розміром 0,25 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, та розміром 0,35 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, які розташовані в АДРЕСА_1 .

На момент набуття ОСОБА_1 права власності на спірний будинок відповідачі були зареєстровані у ньому, однак згідно акта обстеження житлово-побутових умов від 22 жовтня 2019 року, складеного комісією в складі в.о. старости Ковбасюк З. М. , депутата Варчака М. Д. та сусідів ОСОБА_9 і ОСОБА_10 . ОСОБА_2 не проживає в будинку з 2017 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 - з 2012 року, ОСОБА_4 - з 2014 року. Будь-якого майна зареєстрованих осіб у даному домогосподарстві не виявлено.

Відповідно до показань допитаних в судовому засіданні свідків спірний будинок до набуття ОСОБА_1 права власності на нього в порядку спадкування на підставі рішення суду належав дідусю відповідачів та вони проживали у ньому разом з батьками.

Відповідачі були вселені до спірного будинку як члени сім`ї колишнього власника нерухомості, не втратили інтерес до спірного будинку, однак позбавлені можливості проживати у ньому з огляду на конфліктну ситуацію між сторонами.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з вказаною нормою при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

При вирішенні питання про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановили, що між учасниками справи існують конфліктні відносини щодо користування спірним будинком, у зв`язку з чим відповідачі позбавлені можливості проживати за місцем реєстрації, однак вони не втрачали інтерес до цього житла.

Крім того в оцінці спірних правовідносин Верховний Суд враховує і те, що відповідачі у спірному будинку проживали та були зареєстровані до набуття позивачем права власності на нього на підставі рішення суду, ОСОБА_1 не довела, що реєстрація місця проживання відповідачів у вказаному житті створює їй перешкоди в реалізації правомочностей власника, а тому визнання їх такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням є порушенням права відповідачів на повагу до їх житла, передбаченого статтею 8 Конвенції.

З огляду на наведене, суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Висновки судів не суперечать правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у зазначених в касаційній скарзі постановах.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 18 грудня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 17 березня 2021 року залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 18 грудня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 17 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко