Справа № 263/1717/18
Провадження № 2/263/30/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2022 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області в складі: головуючого судді Кулика С.В., при секретарі Дрюченко А.К., позивача ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Підприємства електричних мереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» м. Маріуполя про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області звернулась ОСОБА_1 , з позовними вимогами, які було уточнено, до Підприємства електричних мереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» м. Маріуполя про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що на протязі тривалого часу позивач працювала у ПЕМЗО «Міськсвітло» на посаді комірника. Відповідно до наказу № 24-ос про припинення трудового договору від 19.01.2018 року, з яким було ознайомлено позивача в той же день, ОСОБА_1 , звільнено з посади комірника на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України через втрату довіри з боку власника. Зазначений наказ позивач вважає незаконним, оскільки згідно з п.2 ч. 1, ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Обов`язок обґрунтування втрати довір`я до працівника покладається на власника або уповноважений ним орган, який повинен навести об`єктивні докази вини працівника у завдані матеріальної шкоди або скоєнні незаконних дій. Недовір`я до працівника не може обґрунтовуватись лише на підозрі власника або уповноваженого ним органу. Проте грубо порушуючи норми КЗпП України в частині доведеності вини працівника, в наказі про звільнення, який оскаржується, взагалі не зазначено підстав звільнення ОСОБА_1 , та склад здійсненого нею порушення трудової дисципліни, що як наслідок понесло за собою втрату довір`я власника. У грудні 2017 року позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану за порушення трудової дисципліни, що виразилось у невиконанні наказу директора підприємства по закінченню річної інвентаризації на підприємстві через розбіжності з сальдовою книгою і даними бухгалтерського обліку. Позивач передбачає, що можливою причиною її подальшого звільнення є проведення цієї інвентаризації та її результати. Враховуючи той факт, що під час звільнення позивача, на її переконання, не були дотримані передбачені законом підстави, просила суд задовольнити позовні вимоги, визнати протиправним наказ про звільнення від 19.01.2018 року, поновити ОСОБА_1 , на посаді комірника ПЕМЗО «Міськсвітло», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу при звільненні, а також стягнути понесені судові витрати при розгляді даної справи, а саме судовий збір у розмірі 908 грн., та витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 7500 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11.05.2018 року відкрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01.03.2019 року закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі, справу призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 , в судовому засіданні позовну заяву підтримала наполягала на задоволенні позовних вимог, за вказаними у позовній заяві підставами. Зазначила, що на її думку при проведенні інвентаризації, згідно наказу від 28.09.2017 року, було порушено вимоги закону.

Представник позивача адвокат Дьяконова К.І., також позовні вимоги підтримала, додатково вказала, що предметом розгляду Донецького апеляційного суду від 16.12.2020 року, були підстави притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, проте за результатами розгляду було прийнято рішення не на користь відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволенні позовних вимог. Надав відзив на позовну заяву в обґрунтування якого зазначено, що 11.07.2013 року ПЕМЗО «Міськсвітло» м. Маріуполя було укладено договір про повну матеріальну відповідальність з ОСОБА_1 . Відповідно до умов вказаного договору позивач обіймала посаду комірника та виконувала роботу безпосередньо пов`язану зі збереженням, відпуском та отриманням товарно-матеріальних цінностей. Також на неї вказаним договором покладався обов`язок по веденню обліку, складанню та наданню у встановленому порядку товарно-грошових та інших звітів про рух і залишки переданих їй для зберігання роботодавцем матеріальних цінностей. До посадових обов`язків позивача належало: забезпечення збереження складованих товарно-матеріальних цінностей, дотримання режимів зберігання, ведення обліку складських операцій ; забезпечення дотримання правил оформлення та завдання прибутково-видаткових документів, складання встановленої звітності; здійснення прийому, зберігання відпуску і застосування матеріальних цінностей в процесі виробництва, виконання робіт/послуг, а також ведення їх обліку. Також на позивача покладалась відповідальність за неналежне виконання або невиконання своїх посадових обов`язків, та матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження, за нестачу, ушкодження, псування ввірених підприємством матеріальних цінностей в порядку, встановленому чинним законодавством України. Виконання операцій, пов`язаних з обслуговуванням товарно-матеріальних цінностей складало основний зміст трудових обов`язків ОСОБА_1 .

Вказано, що звільнення за втрату до працівника довір`я на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України можна застосовувати лише в разі вчинення ним винних дій. При цьому немає значення, в якій формі скоєно протиправні дії: навмисно чи як необережне ставлення до свої посадових обов`язків. Обставинами, що свідчать про винні дії працівника, може бути систематична нестача довірених йому товарно-матеріальних цінностей, безвідповідальне, несумлінне ставлення до посадових обов`язків, порушення порядку прийняття й відпуску товарно-матеріальних цінностей, тощо. Для звільнення працівника за п.2 ст. 41 КЗпП не має потреби щоб протиправними діями було завдав істотної шкоди роботодавцеві, достатньо, щоб діями працівника створювалася загроза завдання такої шкоди. Вказує, що винні дії позивача при виконанні посадових обов`язків встановлені інвентаризаційною комісією підприємства та зафіксовані, в актах від 11.12.2017 року оцінки запасів, виявлених в якості лишків та нестач під час проведення інвентаризації на складі підприємства, протоколами засідань робочої інвентаризаційної комісії по ПЕМЗО «Міськсвітло» № 1 від 11.12.2017 року. За весь період роботи спостерігалась систематична нестача довірених ОСОБА_1 , товарно-матеріальних цінностей та безвідповідальне ставлення до своїх посадових обов`язків. Зокрема, під час проведення чергової інвентаризації, відповідно до Інвентаризаційного опису запасів №4 від 07.11.2016 року було виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей. Позивач своєю заявою від 01.12.2016 року визнала свою провину і просила дозволити їй відшкодувати нестачу частково, грошима і частково матеріалами. Зазначені факти дають підстави в подальшому до втрати довіри позивачу на роботу з товарно-матеріальними цінностями і свідчать про наявність вини в її діях. Ствердження позивача, що підставою її звільнення стало дисциплінарне порушення, яке має своїм наслідком втрату довіри є помилковим. Звільнення позивача було проведено за попередньою згодою виборного органу з дотриманням всіх необхідних строків. Підстави та причини звільнення, зазначені в наказі № 24-ос від 19.01.2018 року про звільнення ОСОБА_1 . Зазначений наказ є законним, та відповідає вимогам ст. 41 КЗпП України. Вважають позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. Враховуючи вищенаведене просили в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідно до якої наказом ПЕМЗ «Міськсвітло» від 28.09.2017 року № 126 «Про проведення річної інвентаризації, комірника, ОСОБА_1 , було зобов`язано забезпечити оприбуткування всіх ТМЦ, що надійшли на підприємство в термін до 27.10.2017 року; Для своєчасного і якісного проведення річної інвентаризації, необхідно забезпечити підрозділи підприємства папером, картриджами та іншими канцелярським приладдям. Пункт 5.3. вказаного наказу передбачав обов`язковість ознайомлення всіх працівників під особистий підпис з даним наказом. Проте до матеріалів відзиву відповідачем не надано доказів ознайомлення комірника ОСОБА_1 , з цим наказом. Вважає, що при призначенні та проведенні інвентаризації в результаті якої виявлена нестача ТМЦ, та як результат було звільнено позивача, відповідачем було допущено чисельні порушення вимог закону. Згідно п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України передбачено, що трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний саме у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує товарно-матеріальні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довіри до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Позивач була матеріально відповідальною особою, а її посадовими обов`язками, передбачено обов`язок щодо збереження нею матеріальних цінностей. Проте приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_1 , у зв`язку із втратою довір`я, роботодавець не переконався в наявності в діях комірника ОСОБА_1 , прямого умислу щодо втрати ТМЦ. З огляду на норми діючого законодавства, якщо при проведенні інвентаризації було встановлено нестачу ТМЦ, уповноважена комісія повинна була скласти відповідний протокол з подальшим вирішенням питання щодо покладення матеріальної відповідальності на вину у нестачі особу. На підтвердження наявності нестачі ТМЦ та винності дій ОСОБА_1 , відповідачем до відзиву додано акт від 11.12.2017 року оцінки запасів, виявлених в якості лишків та нестач під час проведення інвентаризації на складі підприємства, протокол засідання робочої інвентаризаційної комісії від 01.12.2017 року. Відповідно до акту оцінки запасів, складеного інвентаризаційною комісією 11.12.2017 року у матеріально-відповідальної особи ОСОБА_1 , було виявлено нестачі, які підлягають відшкодуванню у грошовому або натуральному вигляді на загальну суму без ПДВ 10 234,23 грн. Також у ОСОБА_1 , виявлено певні надлишки та недостачі, перелік яких викладено у таблиці, за фактом яких позивачем не надано ніяких пояснень. Відповідачем у відзиві не було наведено жодного об`єктивного доказу, який б свідчив про те, що нестача зазначена у протоколі засідання інвентаризаційної комісії та у відповідних актах утворилась саме з вини ОСОБА_1 . Не надано доказів, що ТМЦ, нестача яких виявлено, приймались нею як комірником у відповідних книгах складського обліку. Посилання відповідача на систематичність недостач у позивача вважає необґрунтованими, оскільки звільнення на підставі втрати довір`я не передбачає такої ознаки, як систематичність протиправної поведінки робітника, тому наявність таких фактів ще у 2016 році належним чином не підтверджує законність звільнення позивача. З наданих відповідачем доказів не вбачається наявність винних дій ОСОБА_1 , які б обумовлювали її звільнення на підставі вказаного пункту КЗпП України. Відповідачем не було проведено службового розслідування та не було проаналізовано фактичні обставини та причини, утворення недостачи та чи було це з вини позивача. Крім того відповідно до актів та протоколів засідання інвентаризаційної комісії окрім нестач, при проведені інвентаризації, комісією виявлено також надлишки, вказана невідповідність факточної кількості ТМЦ даним обліку свідчить про неналежність та некоректність ведення такого обліку, що підтверджує той факт, що доказів винності ОСОБА_1 , у виявленій нестачі на момент її звільнення не було.

Суд,заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи приходить до наступного.

Відповідно до ст. 1 Конституції України Україна є правовою державою.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ст. 8 Конституції України).

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю. Що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до положень ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Належними доказами ч.1 ст.77 ЦПК України визначає докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлено, що відповідно до наказу № 37-Л від 11 червня 2013 року директора ПЕМЗО «Міськсвітло» м. Маріуполя, ОСОБА_1 , 11.07.2013 року було прийнято на роботу до ПЕМЗО «Міськсвітло» м. Маріуполя на посаду комірника.

11.07.2013 року між ПЕМЗО «Міськсвітло» та ОСОБА_1 , було підписано договір про повну матеріальну відповідальність № 1, відповідно до якого ОСОБА_1 , обіймаючи посаду комірника бере на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності матеріальних цінностей, переданих їй для зберігання роботодавцем.

Відповідно до посадової інструкції комірника від 08.05.2013 року, до посадових обов`язків комірника входить зокрема: забезпечення схоронності товарно-матеріальних цінностей , дотримання режимів зберігання, ведення обліку складських операцій.

Згідно до змін та доповнень до посадової інструкції комірника від 06.01.2017 року, затвердженої наказом Директора ПЕМЗО «Міськсвітло» від 08.05.2013 року узгодженого головою профспілки, відповідно до якого комірник зобов`язаний здійснювати прийом, зберігання відпуск і застосування матеріальних цінностей в процесі виробництва, виконання робіт/послуг, а також вести їх облік, та пункт 3 розділу 4 викладно в наступній редакції: комірник несе матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження, за недостачу, ушкодження, псування ввірених Підприємством матеріальних цінностей в порядку встановленому чинним законодавством України.

28.09.2017 року наказом №126 директора ПЕМЗО «Міськсвітло» м. Маріуполя, для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності ПЕМЗО «Міськсвітло» за 2017 рік, було затверджено порядок проведення річної інвентаризації на ПЕМЗО «Міськсвітло».

Відповідно до наказу № 152 від 04.12.2017 року, директора ПЕМЗО «Міськсвітло» м. Маріуполя, було продовжено річну інвентаризацію в зв`язку з несвоєчасним наданням звіту комірником ОСОБА_4 , с встановленням строків проведення інвентаризації з 05.12.2017 року до 06.12.2017 року.

Згідно з актом від 14.12.2017 року складеного інвентаризаційною комісією, встановлено, що комірник ОСОБА_4 , відмовилась від надання пояснень, щодо виявлених надлишків та нестачі ТМЦ, внаслідок інвентаризації від 06.12.2017 року.

Відповідно до акту оцінки запасів, виявлених в якості нестачі під час проведення інвентаризації на складі ПЕМЗО «Міськсвітло» від 11.12.2017 року, встановлено нестачу ТМЦ у матеріально-відповідальної особи ОСОБА_1 , на суму 10 234,23 грн. без ПДВ, яка підлягає відшкодуванню у грошовому або натуральному вигляді.

11.12.2017 року членами інвентаризаційної комісії ПЕМЗО «Міськсвітло», було складено акт, за фактом відмови комірника ОСОБА_4 , щодо надання пояснень по виявленим нестачам та надлишкам ТМЦ, внаслідок проведення інвентаризації.

03.01.2018 року директором ПЕМЗО «Міськсвітло» м. Маріуполя було направлено згоду до голови профкому ПЕМЗОР «Міськсвітло» ОСОБА_5 , про надання згоди на розірвання трудового договору комірника ОСОБА_1 , відповідно до п.2 ч.1 ст. 43 КЗпП України, у зв`язку з втратою довіри власника.

Згідно до протоколу засідання профкому ПЕМЗО «Міськсвітло» № 2 від 18.01.2018 року, було надано згоду профкому на звільнення комірника ОСОБА_1 , відповідно до п.2 ч.1 ст. 43 КЗпП України у зв`язку з втратою довір`я з боку власника.

Відповідно до наказу про припинення трудового договору № 24-ос від 19.01.2018 року, підписаного директором ПЕМЗО «Міськсвітло», ОСОБА_1 , було звільнено з посади комірника на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України у зв`язку з втратою довіри з боку власника.

19.01.2018 року було складено акт про відмову комірника ОСОБА_1 , від підпису наказу про припинення трудового договору № 24-ос від 19.01.2018 року.

Відповідно до довідки про доходи виданої директором ПЕМЗО «Міськсвітло», заробітна плата за період з 01.08.2017 року по 19.01.2018 року, комірника ОСОБА_1 , складає 26 940,72 грн.

Згідно до доповідної інспектора з кадрів ОСОБА_6 , на ім`я директора ПЕМЗО «Міськсвітло», зазначено що ОСОБА_1 , була звільнена наказом ПЕМЗО «Міськсвітло» м. Маріуполя № 24-ос від 19.01.2018 року на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України у зв`язку з втратою довіри до працівника з боку власника а не за результатами службового розслідування.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , яка працює головним бухгалтером ПЕМЗО «Міськсвітло», показала, що комірник ОСОБА_1 , винна у нестачі товарно -матеріальних цінностей які були виявлені внаслідок інвентаризації, що підтверджується відповідними актами які були складені інвентаризаційною комісією. Крім того зазначила, що випадки нестачі у комірника ОСОБА_1 , відбувались і раніше, що свідчить про систематичне порушення посадових обов`язків. Також зазначила, що крім нестач при проведенні інвентаризації було виявлено й надлишки товарно-матеріальних цінностей, щодо яких ОСОБА_1 , не надала жодних пояснень.

Відповідно до акту-передачі ТМЦ затвердженого директором ПЕМЗО «Міськсвітло» від 20.07.2017 року, було проведено зняття фактичних залишків на центральну складі та передано комірнику ОСОБА_1 .

Згідно до інвентаризаційного опису запасів від 06.12.2017 року, ОСОБА_1 , особистим підписом підтвердила, що до початку проведення інвентаризації всі видаткові та прибуткові документи на матеріальні цінності здані в бухгалтерську службу і всі матеріальні цінності, що надійшли на її відповідальність, оприбутковані, а ті, що вибули, списані.

Як встановлено постановою Донецького апеляційного суду від 16.12.2020 року у справі № 241/465/18 за позовом ПЕМЗО " Міськсвітло" м. Маріуполя до ОСОБА_1 , про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівником, та відповідно до вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України не потребує доказуванню, те що відповідно до акту прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей від 20.07.2017 року, відбулося зняття фактичних залишків на центральному складі та передано комірнику ОСОБА_8 , від роздавача нафтопродуктів ОСОБА_9 .

Відповідно до акту оцінки запасів виявлених в якості нестачі під час проведення інвентаризації на складі, було виявлено нестачу матеріальних цінностей у вигляді зокрема сталь кругла 6,5, нестача якої дорівнює 27,6 од.; гайка М-14 нестача якої дорівнює 0,60 од.; болт М-14 нестача яких дорівнює 0,30 од.; проте зазначені позиції в акті прийому передачі були не зафіксовані.

Крім того, не було встановлено, що відповідач була присутня при проведенні інвентаризації, її підпис в Протоколі інвентаризаційної комісії №1 від 11.12.2017 року відсутній. Частиною 2 статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Вказаним судовим рішенням в задоволенні позовних вимог ПЕМЗО " Міськсвітло" м. Маріуполя до ОСОБА_1 , про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівником, було відмовлено.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадках: винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору за п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України можливе за сукупності таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Не можуть бути звільнені на підставі п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України, тобто у зв`язку з втратою довір`я до них, працівники, які мають відношення до грошових чи матеріальних цінностей, але не пов`язані з їх безпосереднім обслуговуванням.

Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає обов`язкового настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника. Звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Суд враховує, що у справах про поновлення на роботі обов`язок доведення правомірності звільнення працівника з ініціативи роботодавця лежить саме на роботодавцеві.

Звільнення у зв`язку із втратою довір`я працівника на підставі п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України може мати місце за умови вчинення ним винних дій. При цьому не має значення, були протиправні дії вчинені навмисно або внаслідок необережного ставлення до виконання своїх обов`язків, чи передбачав працівник або повинен був передбачити негативні наслідки своїх дій. Провина працівника має бути доведена власником або уповноваженим ним органом за допомогою фактів та об`єктивних обставин, що свідчать про винні дії працівника; це може бути, наприклад: систематична нестача довірених йому цінностей; безвідповідальне, халатне ставлення до своїх трудових обов`язків; порушення правил торгівлі; крадіжки; обмірювання, обважування покупців; завищення цін; привласнення матеріальних цінностей тощо.

Втрата довір`я може бути наслідком вчинення проступку, який дає підстави для висновку, що подальше залишення працівника на роботі, пов`язаній з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей, може призвести до їх утрати.

Сам по собі факт виявлення під час інвентаризації не облікованих товарних цінностей, нестачу матеріальних цінностей, використання цих цінностей не за призначенням, тощо у разі не встановлення винних дій позивача не є підставою для розірвання з ним трудового договору в зв`язку з утратою довір`я.

Як роз`яснено в абзаці другому п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довіри суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я.

Суд враховує, що матеріали цивільної справи не місять підтвердження належного виконання Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженого в Міністерстві юстиції України 30 жовтня 2014 року за №1365/26142 (надалі Положення), згідно пункту 18 Положення інвентаризаційні описи (акти інвентаризації) підписуються всіма членами інвентаризаційної комісії (робочої інвентаризаційної комісії) та матеріально відповідальними особами.

Звільнення за втрату до працівника довір`я можна застосувати лише в разі вчинення ним винних дій. При цьому працівник передбачав або повинен був передбачати негативні наслідки своїх дій. Вину працівника має довести роботодавець відповідними доказами, а також обов`язок обґрунтувати втрату довір`я до працівника покладається також на роботодавця, який повинен навести об`єктивні докази вини працівника у завданні матеріальної шкоди роботодавцеві або створенні загрози завдання такої шкоди. Недовір`я до працівника не може ґрунтуватись лише на підозрі власника або уповноваженого ним органу.

Аналізуючи надані доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що належних та допустимих доказів, що позивачем вчинено умисно чи з необережності дій, які призвели до систематичної нестачі довірених їй товарно-матеріальних цінностей, через які вона могла втратити довіру власника чи уповноваженого органу підприємства в межах його повноважень та обов`язків, суду не надано.

Надані суду протоколи та акти про проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей на ПЕМЗО «Міськсвітло» не встановлюють винуватість безпосередньо комірника ОСОБА_1 , у недостачі матеріальних цінностей, які б давали підстави для втрати до неї довіри.

Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів правомірності звільнення позивача на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України.

Оскільки звільнення позивача відбулось з порушенням вимог трудового законодавства, то позовні вимоги ОСОБА_1 , про визнання незаконним звільнення, скасування наказу та поновлення її на роботі на посаді комірника ПЕМЗО «Міськсвітло» є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд доходить наступних висновків.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місця роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної проводиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів /годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за це період).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно довідки про доходи, виданої ПЕМЗО «Міськсвітло» від 14.11.2018 року за № 14/11-2018, розмір доходів ОСОБА_1 , за два відпрацьованих місяці, що передували дню звільнення становить 7429,65 грн., з яких за листопад 2017 року 4252,39 грн., за грудень 2017 року 3177,26, а в середньому за місяць становить 3714,83 грн. Таким чином середньоденна заробітна плата складає 190,50 грн. (7429,65 грн. : 39 днів). Кількість робочих днів починаючи з дня звільнення, тобто з 22.01.2018 року до дня поновлення на роботі 05.01.2022 року включно складає 990 днів (період з 22.01.2018 року по 31.12.2018 року 237 робочих днів, з 02.01.2019 року по 31.12.2019 року 250 робочих днів,з 02.01.2020 року по 31.12.2020 року 251 робочих днів, 04.01.2021 року по 31.12.2021 року 250 робочих днів, з 04.01.2022 року по 05.01.2022 року 2 робочі дня).

Враховуючи викладене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період починаючи з дня звільнення до дня поновлення на роботі, тобто з 22.01.2018 року по 05.01.2022 року, тобто за 990, що становить 188 595,00 грн. (190,50 х 990 днів) з послідуючим утриманням всіх обов`язкових податків та платежів.

Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, які вона просить стягнути на її користь, надано: договір про надання правничої допомоги від 09.02.2018 року, укладений із адвокатом Д`яконовою К.І.; копія свідоцтва на заняття адвокатською діяльністю серії ЗП № 001283, ордер на надання правової допомоги від 05.04.2018 року, акт прийому-передачі виконаних робіт про надання правової допомоги від 22.04.2021 року, звіт про надані послуги за договором про надання правової допомоги від 22.04.2021 року, довідка щодо отримання адвокатом Д`яконовю К.І., гонорару за договором про надання правової допомоги від 22.04.2021 року.

Разом з цим, позивачем суду не надано документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених в встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки), а довідка адвоката про отримання суми винагороди, не є належними доказами на підтвердження понесених позивачем витрат.

З огляду на викладене, у суду відсутні підстави для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сплата судового збору 908,00 грн. на користь позивача.

Відповідно до ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

На підставі вищевказаного, керуючись ст. ст. 40, 41, 42, 43, 43-1, 49-2, 235, 232 КЗпП України, ст.ст. 12, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Підприємства електричних мереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» м. Маріуполя про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ директора Підприємства електричних мереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» м. Маріуполя № 24-ос від 19 січня 2018 року про припинення трудового договору та звільнення ОСОБА_1 на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді комірника Підприємства електричних мереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» м. Маріуполя.

Стягнути з Підприємства електричних мереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» м. Маріуполя, , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 188 595 (сто вісімдесят вісім тисяч п`ятсот дев`яносто п`ять) гривень з послідуючим утриманням всіх обов`язкових податків та платежів.

Стягнути з Підприємства електричних мереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» м. Маріуполя, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 судовий збір у сумі 908 гривень.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на роботі, та стягнення виплати заробітної плати за один місяць.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя С.В.Кулик