Дата документу 25.01.2022 Справа № 335/6605/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙІНИЙ СУД
Судді-доповідача стосовно Постанови Запорізького апеляційного суду від 25 січня 2022 року, ухваленої за наслідками розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Аллієд консалт Ел.Ел.Сі.» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Корвет» про стягнення заборгованості за договором позики.
Інститут судової юрисдикції є фундаментальним з точки зору забезпечення доступності правосуддя та реалізації повноти судової влади, забезпеченні права на судовий захист.
Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на легітимність розмежування видів юрисдикції у контексті п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як практика ЄСПЛ так і Верховного суду України свідчить про те, що звернення не в той суд, який за законом уповноважений розглядати по суті правову вимогу заявника у цивільному, господарському чи адміністративному процесі, тягне за собою негативні наслідки, які стосуються не лише неможливості здійснити захист порушеного права, а й зумовлюють порушення прав інших осіб, зниження ефективності цивільного судочинства через неправильне застосування судами процесуальних норм, що регулюють інститут судової юрисдикції.
У даній справі судове рішення, яке ухвалене судом загальної юрисдикції у спорі між юридичною особою та фізичною особою, в апеляційному провадженні оспорює один з учасників (засновників) юридичної особи, відстоюючи свої корпоративні інтереси.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що кожен має право на суд, встановлений законом, тобто відповідний орган повинен мати повноваження вирішувати питання, що належать до його компетенції, на основі принципу верховенства права (рішення ЄСПЛ від 29 квітня 1988 року у справі «Белілос проти Швейцарії»); юрисдикцію суду має визначати закон (доповідь Європейської комісії від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії»).
Розгляд справи у юрисдикції неправильного визначеного суду, порушуватиме принцип правової визначеності та впевненість осіб у потребі звертатися саме до відповідного компетентного суду.
Оскарження учасником товариства правочинів, укладених товариством здійснюється у господарському суді шляхом заявлення відповідного позову.
У справі «Фельдман та банк «Слов`янський» проти України» ЄСПЛ зазначив, що за загальним правилом акціонер компанії не може стверджувати, що він є жертвою стверджуваного порушення прав компанії за Конвенцією (рішення у справі «Агротексім та інші проти Греції» від 24.10.1995, п.п. 59-72).
Проникнення за «корпоративну завісу» або нехтування правосуб`єктністю компанії може буде виправданим лише за виключних обставин, зокрема, якщо точно встановлено, що компанія не може звернутися до конвенційних установ через органи, утворені згідно з її статутом, або у випадку ліквідації, через її ліквідаторів (п. 66).
Принцип «Business Judgment Rule» або принцип невтручання суду в бізнес-рішення полягає в тому, що cуд не втручається в питання господарської діяльності компанії, не замінює її менеджмент і не може оцінювати бізнес-рішення з точки зору ефективності.
Юридична особа як власник майна формує свою волю через рішення її органів. Власник може розпоряджатися майном на власний розсуд (дарувати, відчужувати за будь-яку оплату, навіть знищити).
Учасник (акціонер) не є органом юридичної особи і не є власником майна юридичної особи.
Згідно зі статтями 92, 97 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.
Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 98 ЦК України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства.
Рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом. Згідно зі статтею 116 ЦК України учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом, брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі; брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди).

З наведених норм права вбачається, що за договором, укладеним товариством, права та обов`язки набуває таке товариство як сторона договору. При цьому, правовий стан (сукупність прав та обов`язків) безпосередньо учасників цього товариства жодним чином не змінюється. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 )

Повноваження діяти від імені юридичної особи є можливістю створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов`язки юридичної особи (стаття 239 ЦК України). Таке повноваження не належить до корпоративних прав учасника юридичної особи.

Дотримання принципу балансу інтересів , як зазначено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 грудня 2019 грудня у справі № 904/10956/16 (провадження № 12-90гс19). має бути також з`ясоване саме при розгляді господарської справи, в тому числі і шляхом застосування поняття «підняття корпоративної завіси».

Верховний Суд у наведений постанові констатував, що, вирішуючи питання щодо ефективності обраного позивачем способу захисту, суди мають враховувати баланс інтересів усіх учасників і самого товариства, уникати зайвого втручання в питання діяльності товариства, які вирішуються виключно рішенням загальних зборів учасників товариства, надавати оцінку добросовісності інших учасників, права яких у разі задоволення позовних вимог можуть бути порушені.

Оспорювання учасником товариства правочину, який на його думку укладений з порушенням закону або є неприбутковим має також досліджуватися у господарському судочинстві.

Застосування поняття «підняття корпоративної завіси» у практиці ЄСПЛ та Верховного Суду ( Постанова ВС від 17 лютого 2021 року у справі № 910/13643/19.) за своїм змістом можливе у вирішенні корпоративних спорів, які відносяться до юрисдикції господарського суду.

Дослідження питань правомірності та виправданості проникнення за «корпоративну завісу» можливе за виключних обставин, але це має здійснювати належний суд, яким в даному випадку є господарський.

Апелянт звернувся з відповідною заявою до господарського суду, про що повідомив апеляційний суд, але здійснив це після ухвалення оскаржуваного судового рішення у даній справі, тож на час розгляду справи судом першої інстанції, в розпорядженні суду не було жодних передбачених законом підстав ані для зупинення провадження в справі до розгляду корпоративного спору господарським судом, ані для залучення до участі в цивільній справі одного з учасників або всіх учасників (засновників) товариства.

Залучення до участі в справі одного з учасників товариства зумовлює втручання суду загальної юрисдикції у питання дотримання корпоративних інтересів одного або всіх учасників товариства.

У разі визнання права учасника товариства приймати участь у цивільній справі та висловлювати свою думку щодо правомірності правочинів, укладених цією юридичною особою, цивільний суд буде вимушений втручатися у корпоративні стосунки, з`ясовувати питання дотримання корпоративних прав всіх учасників в тому числі з урахуванням їх частки у статутному капіталі тощо.

«Корпоративна завіса» є бар`єром, який відокремлює юридичну особу від її учасників та зумовлює неможливість останніх звернутися до суду за захистом прав юридичної особи замість неї.

Подолання цієї завіси та дослідження питань наявності виключних підстав для цього, має вирішуватися господарським судом, але ж ніяк ні судом загальної юрисдикції при вирішенні суперечки за договором, укладеним між товариством та фізичною особою.

Адже в даній справі товариство, яке є відповідачем не ліквідовано, його органи управління здійснюють свої повноваження в порядку, передбаченому законодавством України та статутом товариства, а тому, в разі порушення прав, товариство може звернутися за їх захистом через свої уповноважені органи.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у господарський справі № 910/13643/19.

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 серпня 2018 року у справі № 902/458/16, якщо учасник (акціонер) господарського товариства обґрунтовує і вимоги про визнання недійсним договору про відчуження майна цього товариства порушенням останнім у ході статутної діяльності корпоративних прав такого учасника (акціонера), то цей спір підвідомчий господарським судам незалежно від того, чи є іншим відповідачем у справі як сторона оспорюваного договору фізична особа.

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що якщо існує спір учасника (засновника, акціонера) господарського товариства з цим товариством, пов`язаний зі здійсненням ним діяльності, що впливає на його права, то спір виник із корпоративних правовідносин, тому має розглядається за правилами господарського судочинства. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 308/11659/16-ц).

Суд першої інстанції у даній справі не мав вдаватися до дослідження повноважень керівника або органів товариства щодо укладення правочину з огляду на те, що товариством не оспорений цей правочин, та при розгляді справи у суді першої інстанції він не був поставлений під сумнів жодною зі сторін спору.

До того ж за усталеною практикою розгляду господарських спорів для визнання недійсним договору, укладеного юридичною особою з третьою особою, з підстав порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, не має самостійного юридичного значення факт перевищення повноважень органом чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, як і сам по собі факт скасування довіреності представнику, який у період її чинності здійснював свої права та виконував обов`язки за цією довіреністю.

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно.(Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи чи про припинення дії довіреності, виданої представнику юридичної особи, який укладає договір від її імені). Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України постановах від 27 квітня2016 року у справі № 6-62цс16, 12 квітня 2017 року у справі № 6-72цс17,

Тож у даній справі ці питання не досліджувалися судом першої інстанції та не могли бути досліджені з огляду на правила предметної юрисдикції.

Тим більше такі питання не можуть бути предметом дослідження на стадії апеляційного перегляду справи.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ч. 1 ст. 92 ЦК України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи ст. 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами. Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою.

Вимоги третьої особи по відношенню до правочину, який нею оспорюється (цією особою в даному випадку є апелянт), що знаходяться поза межами предмета позову, оскільки виникли з інших правовідносин (корпоративних, а не зобов`язальних), не можуть бути розглянуті в одному провадженні спільно з первісним позовом.

За таких обставин судом першої інстанції ухвалене відповідне закону рішення та підстав для його скасування не існує.

Зазначене не перешкоджає апелянтові та іншим учасникам товариства відстоювати у господарському судочинстві свої корпоративні та майнові права, які, на їх думку, порушені договором, укладеним між сторонами цієї цивільної справи.

За змістом правової позиції апелянта, він вважає себе таким, що має право на здійснення «ревізії» рішення суду першої інстанції, в тому числі діючи без повноважень від імені всіх учасників товариства, що суперечить не лише положеннями цивільно-процесуального права, а й загальноєвропейським правовим принципам розумності та справедливості.

Надання можливості учаснику товариства оспорювати в цивільному судочинстві правочин, укладений цим товариством з іншою особою, призведе до нехтування принципами розмежування юрисдикцій, та може стати додатковим механізмом втручання суду у здійснення товариством господарської діяльності, дотримання як його майнових прав, так і інтересів інших осіб, які перебувають з цим товариством у зобов`язальних правовідносинах.

Суддя-доповідач О.В. Крилова