ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 лютого 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення страхового відшкодування, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «СК «Інгосстрах» про стягнення страхового відшкодування (а.с. 4-7).

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 28.10.2019р. між сторонами у справі був укладений договір страхування за умовами якого, страховим ризиком є ризик понесення страхувальником непередбачених фінансових втрат внаслідок звільнення страхувальника з роботи не з його ініціативи.

04.07.2021р. позивача було звільнено з роботи з посади менеджера з продажу медичного обладнання у зв`язку із скороченням штату працівників та неможливістю подальшого працевлаштування на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Звернувшись до відповідача щодо виплати страхового відшкодування, позивач отримав відмову, яку вважає незаконною.

З урахуванням вказаних обставин, позивач просить стягнути суму страхового відшкодування у розмірі 105 841,61 грн.

В подальшому позивач подав відповідь на відзив в якому уточнив розмір заявлених позовних вимог (шляхом їх зменшення) та просив стягнути з відповідача суму страхового відшкодування у розмірі 88 485,71 грн (а.с. 86-88).

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ПАТ «СК «Інгосстрах» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування у розмірі 88 485,71 грн.

Стягнуто з ПАТ «СК «Інгосстрах» на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі по оплаті судового збору у розмірі 908,00 грн (а.с. 93-94).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ПАТ «СК «Інгосстрах» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с. 98-106).

В своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Позивач правом на подачу відзиву, передбаченим ст. 360 ЦПК України не скористався.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28.10.2019 р. між ПрАТ «СК «Інгосстрах» та ОСОБА_1 був укладений договір комплексного страхування власника карткового рахунку, що підтверджується наданою копією електронного полісу № MONOIK- (а.с. 27).

За умовами п. 6 договору предметом страхування є заборгованість застрахованої особи перед «Універсал Банк», що утворилась внаслідок користування застрахованою особою такими послугами/сервісами як, кредитний ліміт на картці « ІНФОРМАЦІЯ_1 », «розстрочка» та «покупка частинами» (а.с. 27).

Страховим випадком за цим договором, відповідно до п. 7.1, визнається Ризик Д понесення страхувальником непередбачених фінансових витрат внаслідок звільнення Страхувальника з роботи не з його ініціативи згідно Правил № 2.

Згідно п. 7.8 договору під звільненням Страхувальника з роботи не з його ініціативи розуміється розірвання трудового договору Страхувальника за ініціативою роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) лише у випадках: зміна в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників ( п. 1 ст. 40 КЗпП України).

Позивач зі свого боку умови договору виконував, що підтверджується у відзиві самим відповідачем, так позивач вносив з 06.11.2019 р. по 05.07.2021р. платежі (а.с. 49-50).

З поданих відповідачем доказів вбачається, що позивач з 05.01.2021 р. працював на посаді менеджера з продажу медичного обладнання у ТОВ «Медичний центр «Здорові» (запис трудової книжки № 7) та звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України ( запис трудової книжки № 8) (а.с. 44).

Звернувшись із заявою про виплату страхового відшкодування, 07.07.2021 р. ПрАТ «СК «Інгосстрах» прийнято рішення про відмову з посиланням на те, що описана позивачем подія кваліфікується як не страхова подія, оскільки трудовий стаж на останньому місці роботи менше 12 місяців (а.с. 49-50).

У страховому акті № SITE2019864 від 07.07.2021 р. відповідачем визначена страхова сума 88 485,71 грн (а.с. 49).

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача з роботи у зв`язку із скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України є страховим випадком відповідно до умов укладеного між сторонами договору комплексного страхування власника карткового рахунку від 28.10.2019р. (п.7.1 Ризик Д), який є чинним, в судовому порядку недійсним не визнавався (доказів припинення, розірвання цього договору відповідачем суду не надано), та дійшов до висновку, що відповідач неправомірно відмовив у виплаті позивачу страхового відшкодування, оскільки доказів порушення позивачем умов та строків повідомлення ПрАТ «СК «Інгосстрах» про настання страхового випадку не надано, а також з урахуванням уточнень позивача стягнув з відповідача на користь позивача суму страхового відшкодування 88 485,71 грн з яких: страхове відшкодування - 71 230,99 грн; прибутковий податок зі страхового відшкодування (ПДФО) - 15 927,43 грн; військовий збір зі страхового відшкодування 1 327,29 грн.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Статтею 979 ЦК України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Частина 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» передбачає, що страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний, зокрема, у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Статтею 990 ЦК України передбачено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний, зокрема, при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Твердження апелянта, що позивачу правомірно відмовлено у виплаті страхового відшкодування оскільки згідно пункту 4.1.7. Умов страхування страхове відшкодування не виплачується, якщо страхувальник підлягає обмеженню в страхуванні згідно п. 4.5. Умов страхування, а саме : - трудовий стаж якої на останньому місці роботи менше 12 місяців, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки п. 4.5. Умов передбачає обмеження страхування за вказаним ризиком та визначає перелік осіб, які не підлягають страхуванню й не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, а є підставою для відмови у страхуванні чи відмові в укладанні договору страхування при встановленні цієї обставини.

Таким чином, враховуючи все вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач неправомірно відмовив у виплаті позивачу страхового відшкодування, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача суму страхового відшкодування у розмірі 88 485,71 грн.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача, що судом першої інстанції не враховано положення п. 3.4.4 Умов страхування до Договору страхування та стягнуто на користь позивача суму страхового відшкодування з якої підлягають відрахування податку та збору.

Згідно п. 3.4.4 Умов страхування до Договору із суми страхового відшкодування Страховик, як податковий агент, утримує та перераховує до державного бюджету податок на доходи фізичної особи та інші передбачені діючим законодавством збори та податки у розмірі, передбаченому діючим законодавством на дату виплати страхового відшкодування.

Тому, на думку колегії суддів, рішення суду першої інстанції підлягає зміні, стягнувши з відповідача на користь позивача суму страхового відшкодування у розмірі 88 485,71 грн з утриманням податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Так, відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи в цілому.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 лютого 2022 року змінити, стягнувши з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах»на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування у розмірі 88 485,71 грн з утриманням податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова