Провадження № 2/204/913/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2022 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Черкез Д.Л.,

за участю секретаря судового засідання Старостенко Т.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковська Ірина Юріївна про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа - Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковська Ірина Юріївна, яку уточнила 26 квітня 2022 року, в якій остаточно просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , від 15 листопада 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. за № 1705, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . В обґрунтування своїх вимог позивач вказала, що вона постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала їй на праві власності. Іншого житла вона ні в користуванні ні у власності не має. У серпні 2021 року від сусідів вона дізналась про те, що ОСОБА_3 розповіла їм, що квартира, в якій проживає позивач, належить саме їй, а не позивачу, і в будь-яку мить може вигнати позивача з неї та що саме позивач подарувала їй цю квартиру. Про існування договору дарування позивач взагалі не знала, копії договору дарування вона не мала, а тому звернулась до нотаріальної контори, де дізналась, що договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською Іриною Юріївною 15 листопада 2016 року за реєстраційним № 1705. Отримавши копію цього договору та вивчивши його позивачу стало відомо, що відбулось наступне. Відповідач деякий час перебувала на посаді голови квартального комітету. Саме на території її обслуговування був розташований будинок АДРЕСА_3 , в якому проживала позивач. В другій половині 2016 року, точніше позивач повідомити не може, враховуючи що вона 1955 року народження, має похилий вік та їй тяжко обслуговувати свої потреби, звернулась до відповідача та запропонувала, щоб вона доглядала позивача та допомагала їй по господарству. Позивач також їй повідомила, що оскільки вона не має дітей чи інших близьких родичів, вона за здійснення догляду за нею може після смерті залишити квартиру АДРЕСА_1 відповідачу. Відповідач на це відповіла згодою та запропонувала оформити відповідні документи, на що позивач також відповіла згодою. Саме 15 листопада 2016 року відповідач звернулась до позивача та зазначила, що її знайомий нотаріус - Шатковська І.Ю. підготувала необхідні документи, та вони, приїхавши до нотаріуса, їх підписали. Після цих подій відповідач та члени її родини допомагали позивачу. Так, на кошти, які позивач отримувала з депозитних рахунків, вони полагодили паркан, звели стіни у прибудові до будинку та інше. Але через деякий час депозитні кошти у позивача скінчились, через що відповідач відмовилась їй допомагати. Пізніше від сусідів позивач дізналась, що відповідач взагалі планує позбавити її єдиного житла. А дізнавшись, що 15 листопада 2016 року у нотаріуса Шатковської І.Ю. через помилку вона підписала саме договір дарування, а не будь-який інший документ, відповідно якого право власності на її єдине нерухоме майно - будинок перейшло б відповідачу після її смерті, вирішила звернутись до суду для захисту своїх прав. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Позивач 1955 року народження та має похилий вік, що зумовлює потребу у догляді та сторонній допомозі, квартира АДРЕСА_1 є єдиним нерухомим майном, яке перебуває у її власності, а передача зазначеної квартири після укладення договору дарування жодним чином не відбувалась, позивач на даний час продовжує в ній проживати. Отже, вважає, що договір дарування від 15 листопада 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. за № 1705, укладений позивачем саме через помилку і підлягає скасуванню. У зв`язку з викладеним, позивач звернулась до суду з даним позовом.

07 лютого 2022 року від відповідача ОСОБА_3 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги відповідач не визнає, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Договір дарування вчинений з додержанням усіх норм чинного законодавства України, з моменту його укладення пройшло більше п`яти років, і до цього часу жодного разу не порушувалося питання про недійсність правочину - укладення договору дарування між нею та ОСОБА_1 від 05 листопада 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І. Ю., реєстраційний номер 8705. Так, до 05 листопада 2016 року до неї завчасно звернулася ОСОБА_1 і запропонувала їй, щоб вона прийняла в дар її домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , і щоб її сім`я зробила прибудову, каналізацію, підключила їй пральну машину і холодильник, допомагала матеріально і щоб вона взагалі допомагала їй у всьому. Порадившись в сім`ї вона погодилась і стала допомагати у всьому ОСОБА_1 . Для зручності життя ОСОБА_1 вона з родиною здійснили будівельні роботи, позивач була дуже задоволена, оскільки жити стало набагато комфортніше. Вони також систематично допомагали позивачу: привозили продукти, промтовари та завжди підтримували позивача. Чому позивач вирішила визнавати договір дарування недійсним відповідачу не відомо, з позивачем вона перебувала у гарних відносинах. Підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні. Нотаріуса позивач вибирала сама. Нотаріус розповідала позивачу наслідки укладення договору дарування, роз`яснила природу договору. Договір позивач уклала добровільно, стосунки між ними були добрими. У зв`язку з викладеним просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

11 травня 2022 року відповідачем суду надано доповнення до відзиву на позовну заяву, в якому зазначено, що проти позовних вимог ОСОБА_1 відповідач заперечує в повному обсязі, договір дарування вчинений з додержанням усіх норм чинного законодавства України, правові підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі. Зазначила, що з відповідачем ОСОБА_3 вона давно знайома. Вона є особою похилого віку, тому з відповідачем ОСОБА_3 вони домовились, що коли вона помре, то ОСОБА_3 її поховає, а взамін цього отримає належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Під час обговорення умов договору, вони не домовлялись та не обговорювали з відповідачем про передачу грошей за квартиру, як не домовлялись і про її утримання з боку відповідача. У нотаріуса вона договір не читала, а лише підписала його. У цій квартирі вона продовжує проживати і до теперішнього часу. Після укладення договору відповідач з родиною почали допомагати їй приводити будинок в порядок, а через деякий час сусіди почали їй казати, що відповідач її обманула та може вигнати її з будинку, у зв`язку з чим вона вирішила звернутись до суду. При цьому, ані до подачі позову, ані на теперішній час відповідач не вчинила жодних дій, які б свідчили про її намір позбавити позивача житла. Відповідач ніколи не перешкоджала їй користуватися будинком і не погрожували позбавити права на житло.

Представник позивача - ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі, оскільки правочин вчинено під впливом помилки.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Пояснила, що з позивачем ОСОБА_1 вона давно знайома. ОСОБА_1 сама запропонувала їй укласти спірний договір дарування. Вона з родино провели будівельні роботи у домоволодінні, що належало ОСОБА_1 , а саме: встановили ворота, зробили прибудову, планують також закінчити роботи по облаштуванню житла позивача туалетом та ванно, щоб проживання було комфортним. Вона з сім`єю проживає в іншому житлі, а ОСОБА_1 продовжує проживати у домоволодінні, що було предметом дарування, за адресою: АДРЕСА_2 . Вона ніколи не погрожувала позивачу позбавленням житла і не претендує на проживання в спірній квартирі до того, як позивач помре. Також зазначила, що жодних дій щодо створення позивачу перешкод у користуванні житлом, вона не вчиняла.

Представник відповідача - ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні в повному обсязі, оскільки підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні.

Третя особа - Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковська І.Ю. в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Допитаний в судовому засіданні 24 травня 2022 року у якості свідка ОСОБА_6 суду пояснив, що він проживає за адресою: АДРЕСА_4 . Він виконував у позивача роботи по перебудові, ці роботи він виконував на замовлення відповідача. Гроші за роботи платив йому відповідач. ОСОБА_7 (позивач) пропонувала йому гроші, але він відмовився, оскільки його наймала не вона. Відносини у сусідів є добрими.

Допитаний в судовому засіданні 24 травня 2022 року в якості свідка ОСОБА_8 суду пояснив, що він проживає по АДРЕСА_5 . Позивач та відповідач є сусідами його матері, яка проживає по АДРЕСА_6 , та у якої він часто буває. Він був присутнім, коли відбувалось будівництво. Відповідач просила у нього, щоб він доглянув за блоками для будівництва, які відвантажили навпроти двору його матері. Позивач продовжує проживати у квартирі АДРЕСА_1 , де проживала і раніше, ніхто її не виганяє. Зі слів сусідів йому відомо, що позивач та відповідач домовились про те, що позивач дарує відповідачу будинок, а відповідач поліпшує цей будинок.

Допитана в судовому засіданні 07 червня 2022 року в якості свідка ОСОБА_9 суду пояснила, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_7 , проживає там з юних років. Позивач та відповідач є її сусідами. Свідком укладення між позивачем та відповідачем договору дарування вона не була, договір укладався через нотаріуса. Про договір дарування їй сказала ОСОБА_10 , а ОСОБА_7 потім їй розповіла, що договір уклала не той, що вона думала. Будівельні роботи проводили чоловік та син ОСОБА_11 . Позивач якось їй скаржилась, що їх сусідка ОСОБА_12 каже про позивача погані речі.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 28 березня 1988 року, виданого Відділом комунального господарства Виконавчого комітету Красногвардійської районної Ради народних депутатів згідно з рішенням Виконавчого комітету Красногвардійської районної Ради народних депутатів № 16/15 від 08 січня 1988 року та зареєстрованого в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації 28 березня 1988 року та записаного в реєстрову книгу за № 155 за реєстрованим № 96, на праві власності належало 7/100 частин житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_6 (а.с. 58).

05 листопада 2016 року між ОСОБА_1 (дарувальником) та ОСОБА_3 (обдаровуваною) було укладено Договір дарування частини житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською Іриною Юріївною, зареєстрований в реєстрі за № 1705, згідно з яким ОСОБА_1 передала безоплатно ОСОБА_3 у власність 7/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_6 (опис об`єкта нерухомого майна - 7/100 частин житлового будинку загальною площею 18,7 кв.м., житловою площею 12,6 кв.м.) (а.с. 57).

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У статті 718 ЦК України визначено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Звертаючись у грудні 2021 року до суду з даним позовом ОСОБА_1 просила визнати вищевказаний договір дарування недійсним, посилаючись на те, що вказаний договір не відповідав її внутрішній волі та вчинений під впливом помилки. При цьому, в обґрунтування позову як на підставу своїх вимог позивач посилалась на статтю 229 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, з викладеного вбачається, що обов`язок доказування вчинення правочину під впливом помилки покладений саме на позивача по справі, який повинен довести, що він дійсно помилився щодо обставин, які мають істотне значення, в тому числі щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування, відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Однак, в порушення положень ст.ст. 13, 81 ЦПК України, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що Договір дарування частини житлового будинку від 05 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений під впливом помилки та що сторони помилились щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін.

При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з цим, у пункті 3.1 даного Договору дарування частини житлового будинку від 05 листопада 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підтвердили, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. Сторони також підтвердили, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підписали Договір дарування частини житлового будинку від 05 листопада 2016 року та у вказаному договорі міститься відмітка про те, що договір підписано сторонами в присутності нотаріуса.

Позивач та відповідач під час розгляду справи також визнавали, що дійсно підписували спірний договір дарування, а тому на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказана обставина не підлягає доказуванню під час розгляду даної справи.

При цьому, недоведеними жодними належними, допустимими та достатніми доказами є твердження позивача про те, що спірний договір дарування вона підписала не читаючи. Навпаки, підписавши договір, позивач підтвердила, що ознайомилась з його змістом та погоджується з ним.

Як пояснила сама позивач в судовому засіданні між нею та відповідачем ОСОБА_3 при укладенні оспорюваного правочину не було жодних домовленостей про передачу відповідачем грошей за належну позивачу частину житлового будинку або ж про утримання відповідачем позивача після укладення договору, а лише була домовленість про те, що коли позивач помре, то відповідач її поховає. Такі пояснення позивача жодним чином не свідчать про те, що при укладенні спірного правочину вона помилялась щодо його природи, а також прав та обов`язків сторін.

Такі пояснення позивача також не свідчать про те, що насправді вона бажала укласти будь-який інший правочин (в тому числі і договір довічного утримання), ніж той, що було укладено - договір дарування частини житлового будинку.

За таких обставин, на переконання суду, зазначені позивачем обставини у розумінні статті 229 ЦК України не є такими, на підставі яких правочин може бути визнаний судом недійсним.

Сторона позивача посилалась також на те, що в дійсності позивач не мала наміру відчужувати належне їй майно, після укладення спірного договору дарування вона продовжує проживати в будинку АДРЕСА_6 .

Сторонами визнано, що позивач дійсно на теперішній час продовжує проживати у частині житлового будинку АДРЕСА_6 , який був предметом спірного договору дарування. Вказані обставини підтвердили також і допитані під час розгляду справи свідки.

Разом з цим сторона відповідача наполягає на тому, що відповідач бажала досягти правового результату саме щодо дарування частини житлового будинку та саме такий намір вона мала під час укладення спірного договору дарування. Будь-яких інших цілей, ніж ті, що передбачені Договором дарування частини житлового будинку від 05 листопада 2016 року, у ОСОБА_3 не було. Про наміри відповідача реального настання правових наслідків, що обумовлені договором дарування частини домоволодіння, свідчить також те, що ОСОБА_3 після укладення вищевказаного договору дарування разом з родиною почала здійснювати будівельні роботи в домоволодінні, тим самим поліпшуючи це майно, що підтвердили допитані під час розгляду справи свідки.

В порушення вимог ЦПК України позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що укладення спірного Договору дарування частини житлового будинку від 05 листопада 2016 року не відповідало внутрішній волі позивача, а також що позивач помилилась щодо природи правочину та інших обставин, які мають істотне значення. Усі доводи позивача в обґрунтування заявлених позовних вимог були недоведеними та спростовувалися наявними у матеріалах справи доказами.

Отже, позивачем не доведено, що Договір дарування від 05 листопада 2016 року сторони уклали лише формально та що в дійсності ОСОБА_1 не мала наміру настання реальних правових наслідків за спірним договором дарування, як не доведено і те, що під час укладення спірного договору дарування позивач помилялась щодо обставин, які мають істотне значення та укладення даного договору не відповідало внутрішній волі позивача.

Більш того, сама позивач під час розгляду справи зазначила, що вирішила звернутись до суду з даним позовом лише після того, як сусіди почали їй говорити, що відповідач її обманула та може вигнати її з будинку. Однак, такі обставини не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом, а навпаки спростовані показаннями свідків та визнанням самим позивачем того факту, що відповідач не вчиняє жодних дій спрямованих на перешкоджання або унеможливлення користування нею спірним нерухомим майном.

Враховуючи все вищевикладене вбачається, що Договір дарування частини житлового будинку від 05 листопада 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1705, що був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , відповідає передбаченим статтею 203 ЦК України загальним вимогам, які свідчать про дійсність вказаного правочину.

На підставі викладеного та враховуючи, що позивачем не доведено, що сторони уклали Договір дарування частини житлового будинку від 05 листопада 2016 року під впливом помилки, суд приходить до переконливого висновку, що передбачених законом підстав для визнання Договору дарування частини житлового будинку недійсним не має, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відноситься до предмета спору та є явно необґрунтованими.

Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі за недоведеністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , то судові витрати позивача по даній справі підлягають віднесенню на сторону позивача.

На підставі ст.ст. 15, 16, 203, 215, 229, 717, 718 Цивільного кодексу України, та керуючись ст.ст. 2, 4, 76-81, 82, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковська Ірина Юріївна про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Л. Черкез