Постанова

Іменем України

09 червня 2022 року

м. Київ

справа № 265/8531/21

провадження № 61-21365св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Лупінова Наталя Євгенівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Бодягіним Ігорем Борисовичем, на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 жовтня 2021 року у складі судді

Копилової Л. В. та постанову Донецького апеляційного суду від 08 грудня

2021 року у складі колегії суддів: Баркова В. М., Лопатіної М. Ю., Мальцевої Є. Є.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Лупінова Н. Є., про визнання недійсним заповіту.

20 жовтня 2021 року ОСОБА_1 в особі адвоката Батюка О. О. подала заяву про забезпечення позову, в якій просила суд заборонити приватному нотаріусу Маріупольського міського нотаріального округу Лупіновій Н. Є. видавати свідоцтва про право на спадщину, що відкрилась після ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначала, що за життя ОСОБА_3 склав нотаріально посвідчений заповіт, яким все своє майно заповідав їй. Після смерті заповідача вона звернулась

із заявою про прийняття спадщини та приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Лупінова Н. Є. відкрила спадкову справу, проте

у видачі свідоцтва про право на спадщину їй відмовила з тих з підстав, що існує інший заповіт, складений ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 .

Вона звернулась до суду з позовом про визнання недійсним заповіту, складеного на ім`я ОСОБА_2 .

Вартість спадкового майна є значною, існує реальна небезпека протиправного отримання ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину та продаж спадкового майна, яке за життя належало спадкодавцю, що у подальшому утруднить або зробить неможливим одержання нею свідоцтва про право

на спадщину.

З огляду на викладене, просила вжити заходів забезпечення позову в обраний спосіб.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 жовтня 2021 року, залишеною без змін постановою Донецького апеляційного суду від 08 грудня 2021 року, заяву про забезпечення позову задоволено.

Заборонено приватному нотаріусу Маріупольського міського нотаріального округу Лупіновій Н. Є. здійснювати нотаріальні дії щодо спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того,

що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду та унеможливить одержання спадщини позивачем у разі задоволення позову.

Обраний спосіб забезпечення позову шляхом заборони нотаріусу вчиняти

дії, пов`язані з набуттям відповідачем права власності на спадкове майно

на підставі заповіту, який оспорюється позивачем, є підставним і співмірним

із заявленими позовними вимогами та може забезпечити ефективний захист прав і законних інтересів позивача у справі.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У грудні 2021 року ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Бодягін І. Б., звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись

на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 28 жовтня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду

від 08 грудня 2021 року і відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Вважає, що заява про забезпечення позову не містить належного обґрунтування, в ній не вказано перелік спадкового майна, подання такої заяви свідчить про зловживання ОСОБА_1 процесуальними правами.

На думку особи, яка подала касаційну скаргу, суди попередніх інстанцій, задовільнивши заяву про забезпечення позову, позбавили ОСОБА_2 права не тільки як спадкоємця за заповітом, а і як спадкоємця першої черги

за законом на прийняття спадщини. Таке забезпечення позову перешкоджає захисту прав в іншій справі, що є похідною від цієї справи про визнання заповіту недійсним, про стягнення з ОСОБА_1 боргу.

Зазначає, що суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, вийшов

за межі заяви, оскільки заявник просив вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони видавати свідоцтва про право на спадщину, але суд ухвалив забезпечити позов шляхом заборони приватному нотаріусу здійснювати нотаріальні дії щодо спадщини.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 наголошує на тому, що заява

в достатній мірі обґрунтована, судові рішення про забезпечення позову прийняті на підставі належної оцінки наданих нею та витребуваних судом доказів.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано з Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд встановив, що 20 жовтня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду позов про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_3 , який помер

ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_2

20 жовтня 2021 року ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову шляхом заборони приватному нотаріусу Маріупольського міського нотаріального округу Лупіновій Н. Є. видавати свідоцтва про право на спадщину,

яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі -

ЦПК України), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод

чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права

без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої

або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність

або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів

над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається

як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача

від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Системний аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок,

що від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права

чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема,

в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).

Обов`язок доведення обставин, які б указували на необхідність вжиття судом,

у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача для забезпечення реального та ефективного виконання судового рішення, покладено на позивача відповідно до статті 81 ЦПК України, а оцінка доказів, наданих позивачем, є компетенцією суду.

Обґрунтовуючи підстави для забезпечення позову, ОСОБА_1 посилалась на те, що вартість спадкового майна є значною, і відповідач, отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом, чинність якого оскаржується, розпорядиться цим майном та в майбутньому позбавить її спадкового майна.

Тому невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог про визнання заповіту недійсним, оскільки невжиття вказаних заходів забезпечення позову істотно ускладнить чи унеможливить ефективний захист та поновлення спадкових прав позивача.

Отже, з огляду на викладене, установивши, що між сторонами виник спір

з приводу належності спадкового майна шляхом оспорення заповітів, надавши належну правову оцінку доказам позивача, на які вона посилається

як на підставу для забезпечення позову, врахувавши фактичні обставини справи та дії відповідача, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про доцільність вжиття заходів забезпечення позову, оскільки існує обґрунтоване припущення невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій та вважає, що ОСОБА_1 належним чином обґрунтувала існування об`єктивних ризиків невиконання чи утруднення виконання у майбутньому можливого рішення суду у цій справі.

Обраний судом першої інстанції захід забезпечення позову, з яким погодився

й апеляційний суд, є видом забезпечення позову, передбаченим статтею 150 ЦПК України, і відповідає предмету позову та, водночас, вжиття такого заходу

не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямований лише

на збереження існуючого становища до завершення розгляду справи.

Доводи касаційної скарги про порушення норм процесуального права

не знайшли свого підтвердження.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що суд, постановивши ухвалу

про забезпечення позову, позбавив ОСОБА_2 права як спадкоємця першої черги за законом прийняти спадщину та перешкоджає захисту її прав в іншій справі про стягнення боргу з ОСОБА_1 , що є похідною від цієї справи про визнання заповіту недійсним, є припущенням.

Доводи про те, що суд вийшов за межі заяви, оскільки заявник просила вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони видавати свідоцтва про право на спадщину, а суд постановив забезпечити позов шляхом заборони приватному нотаріусу здійснювати нотаріальні дії щодо спадщини, відхиляються з огляду

на те, що перелік нотаріальних дій визначено у статті 34 Закону України «Про нотаріат», і до цих дій входить, у тому числі, видача свідоцтва про право

на спадщину.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки такі судові рішення

є законними та обґрунтованими, прийняті з дотриманням вимог процесуального та матеріального закону, а доводи касаційної скарги висновків судів

не спростовують.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної

чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на те що суд касаційної інстанції рішення не змінює та не ухвалює нове, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Бодягіним Ігорем Борисовичем, залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 28 жовтня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду

від 08 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:С. Ю. Бурлаков
В. М. Коротун
М. Є. Червинська