КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/12/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Наш Дім» на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 5 травня 2021 року у справі за позовом Державного підприємства «Наш Дім» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті комунальних послуг та інфляційних витрат,

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ДП «Наш Дім» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті комунальних послуг та інфляційних витрат.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено дату судового засідання.

В подальшому справа неодноразово призначалась до судового розгляду, проте її розгляд не був завершений шляхом ухвалення судового рішення по суті спору з різних причин.

5 травня 2021 року відповідач ОСОБА_1 та представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Гончар Л.В. подали до суду спільну заяву про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 5 травня 2021 року позовну заяву ДП «Наш Дім» залишено без розгляду.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не з`явився в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце судового розгляду, його неявка має ознаки повторності і заяви про розгляд справи у його відсутності до суду не надходили, тому наявні підстави для застосування положень, визначених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України та залишення позовної заяви без розгляду.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ДП «Наш Дім» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та порушення норм процесуального, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції з одночасним стягненням з відповідача сплаченого судового збору.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевий суд в порушення вимог процесуального закону не лише не повідомив позивача про розгляд справи 24 березня 2021 року, так як повістка йому навіть не направлялася, а й безпідставно за наявності заяви про розгляд справи у відсутності позивача від 17 вересня 2020 року, визнав за неможливе розглядати справу у відсутності останнього 24 березня 2021 року та 5 травня 2021 року. Наведені порушення призвели до необґрунтованого визнання судом в оскаржуваній ухвалі доведеними факти належного повідомлення позивача про розгляд справи, про неповажність причин його повторної неявки в судове засідання та про неподання заяви про розгляд справи у його відсутності. При цьому, суд не врахував добросовісну поведінку позивача впродовж майже чотирьох років, що підтверджується явкою останнього на усі попередні судові засідання, більшість яких не відбулася саме з вини суду. Окрім того, суд першої інстанції допустив істотні порушення норм процесуального права, не визначивши за якими саме правилами позовного провадження (загального чи спрощеного) буде розглядатися справа, не призначивши підготовче засідання і не повідомивши належним чином позивача про розгляд справи.

Відзиви відповідачів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 14 липня 2017 року Печерський районний суд м. Києва постановив ухвалу про відкриття провадження та призначення до судового розгляду на 30 серпня 2017 року цивільної справи за позовом ДП «Наш Дім» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті комунальних послуг та інфляційних витрат (а.с. 49, т. 1).

З матеріалів справи вбачається, що починаючи із 30 серпня 2017 року до 11 лютого 2021 року призначені розгляди справи неодноразово відкладались, взагалі не відбувались та/або оголошувалась перерва в силу тих чи інших причин, а саме: за клопотаннями сторін, необхідністю отримання і витребування доказів, перебування головуючого судді на лікарняному, відпустці та зайнятістю в іншому судовому процесі, відсутності вільного залу судових засідань, неявки учасників справи тощо.

В судовому засіданні 24 березня 2021 року суд першої інстанції оголосив перерву до 5 травня 2021 року внаслідок неявки представника позивача за відсутності доказів його належного повідомлення (а.с. 234-238, т. 1)

Про судове засідання 5 травня 2021 року ДП «Наш Дім» було повідомлене шляхом направлення судової повістки про виклик до суду на його електронну адресу (а.с. 240, 241, т. 1).

5 травня 2021 року відповідачі подали до суду спільну заяву про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання (а.с. 245).

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що в судові засідання, призначені на 24 березня 2021 року та 5 травня 2021 року, позивач не забезпечив явку свого представника, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи у його відсутності до суду не надходили, а відтак є обгрунтовані підстави для застосування пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України.

Однак із таким висновком суду колегія суддів повністю погодитися не може.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).

ЄСПЛ зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (пункт 110 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії»).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Залишення заяви без розгляду - це форма закінчення справи без ухвалення рішення, яка застосовується, як правило, у зв`язку з порушенням заінтересованими особами умов реалізації права на звернення до суду і не перешкоджає повторному зверненню до суду з таким же позовом. Заява залишається без розгляду за наявності точно встановлених в законі обставин, які свідчать про недодержання умов реалізації права на звернення до суду за захистом і можливість застосування яких не втрачена, та при повторній неявці сторін.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку в тому числі з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

У разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи (пункт 3 частини першої статті 257 ЦПК України).

За змістом вимог частини п`ятої статті 223, пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України правом на залишення заяви без розгляду суд наділений лише в разі повторної неявки позивача за умови, що він був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи та якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Тобто, у даному випадку правове значення має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 7 жовтня 2019 року у справі № 612/403/16-ц, від 26 вересня 2019 року у справі № 295/19734/13-ц, від 20 червня 2019 року по справі № 522/7428/15, від 6 червня 2019 року у справі № 760/3301/13-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 310/12817/13, від 28 лютого 2019 року у справі № 752/9188/13-ц, від 24 жовтня 2018 року у справі № 569/347/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 756/8612/16-ц, від 2 вересня 2020 року у справі № 461/3580/15-ц та інших судових рішеннях суду касаційної інстанції.

Разом з тим вказані норми процесуального права застосовані судом першої інстанції неправильно, оскільки в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення позивача про розгляд справи, а саме про судове засідання, яке відбулося 24 березня 2021 року.

Із матеріалів справи вбачається, що після того як справа була знята з розгляду 11 лютого 2021 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді в стані тимчасової непрацездатності судова повістка не направлялась ані на поштову ані на електронну адресу ДП «Наш Дім», останнє не було належним чином повідомлене про наступний розгляд справи 24 березня 2021 року.

За правилом частини першої статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Повідомлення учасників справи про дату, час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог статей 128-130 ЦПК України у спосіб, який забезпечує фіксацію повідомлення або виклику.

Згідно із частиною першою, другою статті 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду

За змістом частини другої статті 211, частини другої статті 223 ЦПК України, про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, перешкоджає розгляду справи.

Перевіряючи явку в судове засідання учасників судового процесу, суд установлює, чи повідомлено тих учасників судового процесу, хто не з`явився, про дату, час і місце судового засідання у порядку, передбаченому цим Кодексом (частина друга статті 217 ЦПК України).

У рішеннях від 27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України» і від 3 жовтня 2017 року у справі «Віктор Назаренко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що національне законодавство містить спеціальні норми щодо забезпечення інформування сторін про ключові процесуальні дії і дотримання, таким чином, принципу рівності сторін, та зберігання відповідної інформації. Відповідні норми вимагають, щоб у випадку надсилання судових документів поштою вони надсилались рекомендованою кореспонденцією. Більше того, особа, яка вручає документ, має повернути до суду розписку про одержання, а національне законодавство чітко вимагає, щоб таку розписку було долучено до матеріалів справи.

При цьому обов`язковими умовами для застосування передбачених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України процесуальних наслідків повторної неявки позивача в судове засідання є його належне повідомлення про час і місце судового засідання та відсутність заяви про розгляд справи за відсутності позивача.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, не забезпечив належний виклик сторони позивача в судове 24 березня 2021 року, не перевірив чи направлялися судові повістки учасникам справи у встановленому законом порядку та було вручено судові повістки тим, хто не з'явився, не з'ясував причини їх неявки, а тому дійшов передчасного висновку про залишення позову без розгляду з підстав повторної неявки позивача.

За таких обставин висновок суду про те, що позивач двічі поспіль не з`явився в судове засідання не можна визнати обґрунтованим, оскільки відсутня така неявка без поважних причин з відомостями в матеріалах справи про його належне повідомлення.

Більше того, в матеріалах справи наявні три заяви представника ДП «Наш Дім» - адвоката Шоха С.М. від 5 грудня 2019 року, від 17 вересня 2020 року та від 17 листопада 2020 року про розгляд справи без участі представника позивача, а також підтримання позовних вимог у повному обсязі (а.с. 193, 194, 215-218, 229-232, т. 1).

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа без достатніх та розумних причин не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це становитиме порушення права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про залишення позовної заяви ДП «Наш Дім» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті комунальних послуг та інфляційних витрат ґрунтується на неправильному тлумаченні положень законодавства та неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, що призвело до ухвалення судового рішення, яке не може вважатися законним та обґрунтованим.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо залишення позовної заяви без розгляду є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Водночас, у відповідності до положень статей 141, 382 ЦПК України вимога апеляційної скарги щодо розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції задоволенню не підлягає, оскільки спір по суті позовних вимог не розглядався апеляційним судом.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Наш Дім» задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 5 травня 2021 року скасувати, справу № 757/35630/17-цнаправити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній