МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 2-п-113/2006
Провадження № 22-ц/812/66/22
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 26 січня 2006 року, ухвалене під головуванням судді Молчанова О.Г., в приміщенні того ж суду, за позовом ОСОБА_2 до Березнегуватської селищної ради Березнегуватського району Миколаївської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2006 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Березнегуватської селищної ради Березнегуватського району Миколаївської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що має право на спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її бабусі ОСОБА_3 . Після її смерті залишилося спадкове майно у вигляді земельної частки (паю) розміром 8,63 гектарів, яка належала ОСОБА_3 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серія МК №001320, зареєстрованого 14.05.1996 р. за №554.

Також вказувала, що до цього часу спадщина після смерті ОСОБА_3 ніким не приймалася та не оформлювалася. Відразу після смерті бабусі вона вступила в управління спадковим майном. Проте пропустила строк на прийняття спадщини через зміну правил спадкування з набранням чинності новим ЦК України.

Посилаючись на викладене, та з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати за нею в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 право власності на земельну частку (пай) розміром 8,63 гектарів, яка належала ОСОБА_3 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серія МК №001320, зареєстрованого 14.05.1996 року за №554.

Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 26 січня 2006 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 право власності на земельну частку (пай) розміром 8,63 га, яка належала ОСОБА_3 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серія МК № 001320, зареєстрованого 14 травня 1996 року за № 554.

Не погодившись з таким рішенням суду, особа, яка не приймала участі у справі ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_4 , звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким залишити без задоволення позовні вимоги позивачки.

В апеляційній скарзі зазначає, що не знала про існування рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 26.01.2006 року до дати його фактичного отримання. Таким чином до 30.04.2020 року вона не мала змоги захистити свої майнові права на вказану земельну ділянку.

Вважає, що суд першої інстанції неправомірно ухвалив рішення без залучення її до участі у справі, як спадкоємця ОСОБА_3 .

Згідно з актовим записом про народження №18 від 16.01.1939 року ОСОБА_5 є сином ОСОБА_3 . В свою чергу свідоцтвом про народження від 08.07.1970 року (актовий запис №839) підтверджується, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_5 .

Таким чином апелянт є онукою спадкодавця ОСОБА_3 так само як і позивачка у справі.

Часом відкриття спадщини за померлою ОСОБА_3 є ІНФОРМАЦІЯ_2 . На дату відкриття спадщини їй не було відомо про наявне у власності спадкодавця майно у зв`язку із чим спадкова справа за померлою не відкривалась.

На дату відкриття спадщини діяв ЦК України 1963 року.

Згідно із ст. 529 ЦК України 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Таким чином апелянт є спадкоємцем першої черги за померлою ОСОБА_3 .

Батько апелянта помер в грудні 2014 року в м. Батумі, Грузія. Мати апелянта, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Після смерті матері апелянт дізналась про наявну земельну ділянку, яка перебувала у власності бабусі ОСОБА_3 та почала здійснювати заходи щодо відновлення свого порушеного права на земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Таким чином апелянт має змогу звернутися до суду з позовом про продовження строку прийняття спадщини та визнання за нею права власності на частину земельної ділянки, оскільки до дати 18.11.2019 року вона не знала про наявність майна у ОСОБА_3 .

В той же час оскаржуване рішення порушує права ОСОБА_1 , оскільки при розгляді справи не були враховані її майнові права.

Таким чином, унаслідок порушення норм процесуального права, судом не досліджено та не надано належної правової оцінки зібраним у справі доказам та не встановлено фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи.

Також вказує, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не вирішено питання про поновлення пропущеного строку для прийняття спадщини про що йдеться у позовній заяві ОСОБА_2 .

Від представника позивачки ОСОБА_2 - адвоката Гордейчук Ю.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого на його думку аргументи апелянта є необґрунтованими та такими, що не можуть братися судом до уваги при вирішенні даної справи, так як апеляційна скарга пред`явлена всупереч ч. 1 ст.4 ЦПК України не з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів апелянта, а з метою позбавлення позивачки ОСОБА_2 належного їй права на спадкування.

Вказує, що апелянту було достеменно відомо, що після смерті ОСОБА_3 залишилась земельна ділянка, що ОСОБА_2 у 2006 р. (через 10 років після смерті ОСОБА_3 ) звернулась до суду із позовною заявою про визначення додаткового строку на прийняття спадщини та визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Також апелянту було достеменно відомо, про прийняте судом рішення. ОСОБА_1 не претендувала на спадкове майно та не зверталась до нотаріальної контори за прийняттям спадщини (ні після смерті бабусі ОСОБА_3 , ні після смерті батька - ОСОБА_5 ).

Вважає, що враховуючи час смерті спадкодавця ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), а також те, що станом на 01 січня 2004 року спадщина після смерті ОСОБА_3 не була прийнята, до спірних правовідносин має застосовуватись ЦК України 2004 року.

З часу відкриття спадщини, у тому числі з моменту, коли апелянт дізналась про смерть бабусі, будь-яких дій, спрямованих на з`ясування питання щодо спадщини, яка могла залишитись після її смерті чи прийняття спадщини, вона не вчиняла. До Березнегуватської селищної ради звернулась лише 25 вересня 2019р. За такого вона є такою, що не прийняла спадщину, а тому її права при винесенні рішення Березнегуватським районним судом від 26.01.2006р. порушені не були.

Отже, оскільки на протязі 13 років після того, як ОСОБА_1 дізналась про смерть бабусі - ОСОБА_3 , нею не вчинялось жодних дій, направлених на прийняття спадщини, що могло б свідчити про бажання поновити свої права, то на момент апеляційного розгляду ОСОБА_1 не може вважатись особою, якій належить відповідна спадщина.

Оскільки суд першої інстанції не вирішував в оскаржуваному рішенні питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки апелянта, то відповідно до п. 3 ч.1 ст. 362 ЦПК України, є підстави для закриття апеляційного провадження.

На підставі викладеного, просить закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 26 січня 2006 року.

Учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 слід закрити з наступних підстав.

Ст.14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи, а у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Чинний ЦПК України містить декілька норм, що регулюють участь в апеляційному перегляді учасників справи та осіб, які не брали участі у справі.

Стаття 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У ст. 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі- Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підстави для не прийняття до розгляду і повернення апеляційної скарги, викладені в ст. 357 ЦПК України, а підстави для відмови у відкритті провадження передбачені ст. 358 ЦПК України і їх перелік є вичерпним.

В той же час, відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Системний аналіз наведених процесуальних норм свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

При цьому колегія суддів враховує правові висновки, викладені в постановах Касаційного Цивільного Суду від 13 березня 2019 року у справі №2-681/2007, від 27 лютого 2019р. у справі № 360/1938/16, від 01 листопада 2018р. у справі №2-о-14/11.

Звертаючись до апеляційного суду із апеляційною скаргою, ОСОБА_1 посилалася на те, що оскаржуваним рішенням порушуються її права.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року ОСОБА_1 поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 25 січня 2022 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, апеляційним судом встановлено, що позов у даній справі було заявлено ОСОБА_2 , а відповідачем була визначена Березнегуватська селищна рада Березнегуватського району Миколаївської області.

ОСОБА_1 до участі у справі у якості учасника справи залучена не була.

Отже, необхідною умовою для набуття ОСОБА_1 , яка не брала участі у справі, права апеляційного оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків цієї особи.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, особа, не залучена до участі у справі, повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо з судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому судове рішення повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом є апелянт, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Таку правову позицію щодо застосування правил частини 1 статті 352 ЦПК містить постанова Верховного Суду (КЦС) від 29 жовтня 2020 року у справі №200/6831/18.

Це питання має вирішуватись апеляційним судом, виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення.

Так, з матеріалів даної цивільної справи вбачається, що предметом спору, заявленого ОСОБА_2 , є встановлення наявності чи відсутності права позивачки на спадкування після смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) її бабусі ОСОБА_3 земельної частки (паю) розміром 8,63 га, яка належала ОСОБА_3 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серія МК № 001320, зареєстрованого 14 травня 1996 року за № 554.

Приймаючи рішення у справі, суд виходив з того, що до звернення позивачки до суду з позовом, спадщина після смерті ОСОБА_3 ніким не приймалася та не оформлювалася. Позивачка пропустила строк для оформлення спадщини через набрання чинності новим ЦК України. В додатковій заяві позивачка просила визнати за нею право власності на земельну ділянку в порядку спадкування після смерті бабусі. Відповідач повністю визнав позовні вимоги. Тому суд вважав, що строк на прийняття спадщини підлягає поновленню відповідно до положень ст. ст. 1258,1265,1272 ЦК України та п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», а позов про визнання права власності на спадкове майно-задоволенню.

Переглядаючи рішення, колегія суддів виходить з того, що згідно Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року, норми цього кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом (пункти 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень).

Матеріали справи свідчать про те, що спадщина після смерті ОСОБА_3 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , але ніким не була прийнята в установленому законом порядку до набрання чинності ЦК України 2004 року, тому при вирішенні спору у даній справі слід застосовувати положення цього Кодексу.

На підставі частин 3,5 статті 1268 ЦК України може вважатись таким, що прийняв спадщину, спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Згідно з частиною першою статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За загальним правилом спадкоємець, який протягом шестимісячного строку, не подав заяву про прийняття спадщини, вважається таким, що не прийняв її (ч.1 ст.1272 ЦК України).

Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» право власності на земельну ділянку відповідно до ст. 1225 ЦК України переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч.3 ст. 1272 ЦК України. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (ч.2 ст.1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Спадкоємцями за заповітом і за законом відповідно до положень ст. 1222 ЦК України можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин ( ст.2 цього Кодексу).

Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини ( ст.1266 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Така заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини (ч.2). Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням (ч.3).

У такому випадку територіальна громада за місцезнаходженням нерухомого майна може бути належним відповідачем у справі.

Виходячи із системного аналізу зазначених норм права відповідачами у справі за позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини чи про визнання права власності в порядку спадкування за законом перш за все є спадкоємці, які прийняли спадщину і тільки при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Як убачається з матеріалів справи, зокрема, запису акта про народження №18 від 16 січня 1939 року ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6 (а. с. 35). В свою чергу ОСОБА_5 відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Батумським міським бюро ЗАЦС 08 липня 1970р., є батьком апелянта ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_7 (а. с. 34).

Як зазначила ОСОБА_1 в апеляційній скарзі її батько помер в грудні 2014р. в м. Батумі в Грузії, а мати ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Отже, на час смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 її син ОСОБА_5 , який мав право на спадкування після її смерті і який є батьком апелянта був живий. Сама ОСОБА_1 на час смерті бабусі була повнолітня.

За такого, апелянт не є онукою, яка має право на спадкування після смерті бабусі на підставі ст.1266 ЦК України 2004р. чи ст.529 ЦК України 1963 року, оскільки на час смерті бабусі її батько був живий.

Відсутні в матеріалах справи також докази того, що батько апелянта прийняв спадщину після смерті матері та про те, що ОСОБА_1 прийняла у встановленому законом порядку спадщину після смерті свого батька.

Не зважаючи на те, що ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою майже через 24 роки після смерті ОСОБА_3 , нею також не надано суду належних доказів того, що апелянт зверталася до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті бабусі чи батька та про наявність рішення суду про задоволення її позову. В апеляційній скарзі вона тільки констатує, що має право на таке звернення.

Аналіз зазначених обставин свідчить про те, що з юридичної точки зору апелянт на даний час не є спадкоємцем ОСОБА_3 , який прийняв спадщину після її смерті в установленому законом порядку і не мала такого статусу на час прийняття рішення судом першої інстанції.

Питання про наявність або відсутність прав на земельну частку(пай), на яку було визнано право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 за ОСОБА_2 , у інших спадкоємців, судом першої інстанції в межах заявленого позову не досліджувалось. Не надавалась судом також правова оцінка наявності права на спадкування після смерті ОСОБА_3 , зокрема, у ОСОБА_1 . Висновків щодо цих обставин судове рішення не містить.

Отже, встановлені обставини свідчать про те, що оскаржуване рішення безпосередньо не стосується прав, інтересів та обов`язків ОСОБА_1 , так як її правовий зв`язок зі сторонами спору у даній справі має ймовірний, а не очевидний та безумовний характер, що свідчить про недоведеність апелянтом факту порушення судовим рішенням її прав; судом не вирішувався спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом була апелянт; рішення не містить судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах (у праві спадкування після смерті ОСОБА_3 )

Наявність судового рішення щодо визнання права власності за позивачкою в порядку спадкування після смерті бабусі ОСОБА_3 не перешкоджає апелянту захищати своє право на спадкування в судовому порядку шляхом пред`явлення самостійного позову про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, тощо.

Аналогічний підхід до вирішення питання щодо порушення судовим рішенням прав осіб, які не були залучені до справи, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі №504/2457/15ц.

Як уже зазначалося, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 362 ЦПК суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 не може вважатись порушенням принципу доступу до правосуддя та права на судовий захист, що передбачено, поряд з процесуальними нормами, статтею 129 Конституції України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки ОСОБА_1 не позбавлене права на судовий захист шляхом звернення до суду з самостійним позовом, якщо вважає, що її права порушені.

Скасування судового рішення, на чому наполягає апелянт, яким права та обов`язки апелянта не вирішувались, не є ефективним способом захисту її прав.

Проаналізувавши зазначені вище обставини у справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційне провадження у даній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 слід закрити, так як оскаржуваним рішенням питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 362, 367, 368, 374, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 26 січня 2006 року, закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді

Повний текст ухвали складено 15 червня 2022 року