КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/6053/2022 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Сушко Л.П., Суханової Є.М.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 30.03.2007 року між нею та відповідачем АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», укладено кредитний договір №380/295/07-Ж.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 30.03.2007 року між позивачем та відповідачем був укладений договір іпотеки №04/І-153 - іпотечне майно - трьохкімнатна квартира загальною площею 71,80 кв.м., жилою площею 41,50 кв.м., що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 .

Вказувала, що їй стало відомо, що вказана квартира реалізується шляхом проведення електронних торгів у зв`язку з тим, що 24.10.2019 року приватним виконавцем відкрито виконавче провадження №60415152 щодо виконання виконавчого напису від 31.10.2017 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., який зареєстровано в реєстрі за №24808.

Вважаючи, що такий виконавчий напис вчинений без дотримання вимог законодавства України, а саме: за відсутності документів, що свідчать про безспірність заборгованості, неотримання від відповідача повідомлень про наявність заборгованості та письмову вимогу про сплату такого боргу, вчинення виконавчого напису після спливу 3-х років з дня виникнення права вимоги, а також, що на даний час діє мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, просила суд визнати виконавчий напис №24808 від 31.10.2017 року таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового по суті позовних вимог.

Скаргу обґрунтовано тим, що суд першої інстанції відверто проігнорував обставини, що свідчать про повну та безумовну неможливість виконання оскаржуваного виконавчого напису, а саме те, що згідно ст.91 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути пред`явлено до примусового виконання протягом одного року з моменту його вчинення.

Вказує, що у їх випадку виконавчий напис був пред`явлений до виконання лише 24.10.2019 року, тобто, через 2 роки, що є порушенням вищезазначеного Закону.

Також зазначав, що суд в оскаржуваному рішенні вказує, що «24.10.2019 року приватним виконавцем відкрито виконавче провадження №60415152 щодо виконання виконавчого напису від 31.10.2017 року», тобто судом встановлено, що до примусового виконання цей наказ було пред`явлено з порушенням усіх встановлених Законом термінів. З огляду на наведене виконанню він не підлягає, що прямо проігноровано судом.

Зазначає, що навіть якщо відраховувати трирічний термін вчинення виконавчого напису нотаріуса від дати здійснення позичальником останнього платежу за Договором (припинення платежів прямо порушує вимоги п.п.3.3.5. Договору, що передбачає дострокове повернення позичальником кредиту), який було здійснено у 2011 році, три роки з моменту виникнення права вимоги спливли у 2014 році, а це свідчить про те, що оскаржуваний напис є таким, що не підлягає виконанню.

Позивачка також вважає, що рішення Києво-Святошинського районного суду від 23.11.2021 року було постановлено судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону. Крім того вона зазначає, що нотаріусом не було звернуто уваги даже на те, що кредит був виданий у валюті - доларах США, а на той час діяв мораторій на звернення стягнення на іпотечне майно. Але незважаючи на це за даним виконавчим написом було відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання. При цьому було не перевірено нотаріусом безспірність вимог банку і крім того, досудову вимогу банк не направляв на адресу позивачки, а тому і не набув відповідач права на звернення стягнення на майно. Докази відправлення їй досудової вимоги відсутні.

Вважаючи, що такий виконавчий напис вчинений без дотримання вимог законодавства України, а саме - за відсутності документів, що свідчать про безспірність заборгованості, не отримання від відповідача повідомлень про наявність заборгованості та письмову вимогу про сплату такого боргу, вчинення виконавчого напису після спливу 3-х років з дня виникнення права вимоги, а також, що на той час діяв мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, позивачка ОСОБА_3 просила суд визнати виконавчий напис 24808 від 31.10.2017 року таким, що не підлягає виконанню.

На думку позивачки, оскільки зазначена квартира є єдиним місцем її проживання, зазначене нерухоме житлове майно, як таке, що відповідає вимогам підпункту першого пункту першого Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуто (відчужено без згоди власника) протягом дії зазначеного Закону.

Крім того, зазначає, що при вчиненні виконавчого напису нотаріусом були допущені грубі порушення Закону України «Про нотаріат». Закону України «Про іпотеку» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Нотаріусом Чуловським В.А., а саме, не було звернуто уваги на те, що кредит був виданий у валюті - доларах США, а на той час діяв мораторій на звернення стягнення на іпотечне майно. За даним виконавчим написом було незаконно відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання. Не було перевірено нотаріусом і безспірність вимог банку, і крім того, досудову вимогу банк не направляв на її адресу, а тому і не набув відповідач права на звернення стягнення на майно.

Також вказує, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів.

Суд взагалі не надав жодної оцінки документам на підтвердження безспірності заборгованості, не перевірив факт надання стягувачем нотаріусу всіх необхідних документів, що підтверджують безспірність заборгованості та встановлюють прострочення виконання зобов'язання, не перевірив дотримання нотаріусом при вчиненні виконавчого напису всіх вищезазначених вимог закону.

Заборгованість, зазначена у виконавчому написі, на момент його вчинення була спірною, оскільки позивач неодноразово звертався до Банку з питань існуючої заборгованості, але необхідної інформації, як і сприяння у вирішенні ситуації, не отримав, тобто фактично був позбавлений можливості отримання достовірної та повної інформації, щодо реального стану заборгованості, всупереч ст.56 ЗУ "Про банки та банківську діяльність. Позивач вважає, що суми, що підлягають стягненню, у тому числі відсотки та комісії є надмірно великими та необґрунтованими. Таким чином, сума заборгованості позивачки перед кредитором не є безспірною.

Позивачка зазначає, що не згодна з даним розміром заборгованості, тому що не зрозуміло яким чином була нарахована дана сума, жодних попереджуючих повідомлень та письмової вимоги про повернення заборгованості від відповідача їй не надходило, ніяким чином її не було повідомлено приватним нотаріусом про вчинення ним виконавчого напису.

Представник та апелянт вважають, що позовні вимоги позивачки ОСОБА_2 до АТ «Альфа-Банк» про скасування та визнання виконавчого надпису таким, що не підлягає виконанню, підлягають задоволенню, так як третя особа - приватний нотаріус Київського нотаріального округу Чуловський Ю.А. діяв усупереч вимог ч.1 ст.87, ст.88 ЗУ «Про нотаріат», ст.ст.283, 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та Переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів та Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено того, що сума заборгованості не є безспірною, оскільки не надала належних та допустимих доказів на підтвердження цих доводів. Також, позивачка не надала суду доказів того, що порушено процедуру вчинення виконавчого напису нотаріуса.

Крім того, суд вважав, що посилання позивача на те, що виконавчий напис був вчинений після спливу 3-х років з дня виникнення права вимоги, спростовується матеріалами справи, оскільки за договором кредиту платежі здійснюються за графіком погашення від травня 2007 року до березня 2020 року, а зважаючи на те, що виконавчий напис нотаріуса вчинено 31.10.2017 року, тобто до закінчення строку погашення кредиту, то строк для вчинення виконавчого напису не сплинув.

Посилання позивачки на те, що на даний час діє мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, суд вірно не взяв до уваги, оскільки позивачкою не надано доказів на підтвердження обставин, які вказані в умовах ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 30.03.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_2 укладено договір кредиту №380/295/07-Ж, згідно якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 112 100 доларів США, зі сплатою процентів 12,50% з графіком погашення з травня 2007 року по березень 2020 року.

Кредит надається позичальнику на придбання нерухомого майна, а саме: трьохкімнатної квартири загальною площею 71,80 кв.м., жилою площею 41,50 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

30.03.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір №04/І-153, згідно якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань перед іпотекодержателем за Договором кредиту №380/295/07-Ж від 30.03.2007 року, а також зобов`язань за цим Договором нерухоме майно, включаючи всі його чинні та майбутні поліпшення, переобладнання та реконструкції, а саме: трьохкімнатну квартиру загальною площею 71,80 кв.м., жилою площею 41,50 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

За п.4.1. Іпотечного договору у разі порушення основного зобов`язання, а також в інших випадках, передбачених цим Договором та/або чинним законодавством України, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з п.4.5. Іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: 4.5.2. на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Відповідно до п.4.7. Іпотечного договору у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса реалізація предмету іпотеки здійснюється шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Встановлено, що 31.10.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за №24808, про стягнення на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості, що виникла по договору кредиту №380/295/07-Ж від 30.03.2007 року за період від 12.09.2016 року до 12.09.2017 року у загальному розмірі 203 753,76 доларів США та суми плати, що здійснена стягувачем за вчинення виконавчого напису.

24.10.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Кравцем В.В. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №60415152 з примусового виконання виконавчого напису №24808, виданого 31.10.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А.

Згідно зі ст.87 ЗУ «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За п.1 Глави 16 «Вчинення виконавчих написів» Наказу Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (далі - Наказ № 296/5), вказано, що: 1.1. Для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. 1.2. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.3.2. Глави 16 Наказу №296/5 безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року за №1172.

Згідно з п.7 Глави 16 Наказу №296/5 вказано, що: 7.1. У справах нотаріуса залишається копія документа, що встановлює заборгованість, чи правочину, за яким здійснюється стягнення, або витяг з особового рахунку боржника і примірник виконавчого напису.

За п.3.5. Глави 16 Наказу №296/5 При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року за №1172.

Відповідно до п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМ України від 29.06.1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (далі - Постанова № 1172) вказано, що:

Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Відповідні зміни до Постанови та віднесення кредитного договору до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, були внесені Постанову Кабінету Міністрів України за №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів».

Так, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року у справі №826/20084/14 (К/800/6492/17) та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі № 826/20084/14 (К/800/7651/17), про визнання нечинним і скасування п.1 та п.2 Постанови Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року, визнано незаконним та нечинним розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», а відтак Перелік діє в попередній редакції, яка не передбачала можливості вчинення виконавчого напису нотаріусу на нотаріально не посвідченому кредитному договорі, зазначена постанова набула законної сили, при цьому в мотивувальній частині постанови апеляційної інстанції зазначено: «Оскільки оскаржувані положення Змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, можуть бути застосовані до необмеженого кола фізичних осіб у зв`язку із укладенням ними кредитних договорів та існуванням у них простроченої заборгованості, суд з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальниками, вважає за необхідне визнати не чинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття».

Крім того, 20.06.2018 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову у справі №826/20084/14, провадження №11-174ас18, якою відмовила в перегляді ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року.

Згідно з пунктом 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №7 від 20.05.2013 року «Про судове рішення в адміністративній справі» визнання акту суб`єкта владних повноважень не чинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акту.

Київський апеляційний адміністративний суд, взявши до уваги зазначений пункт 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №7 від 20.05.2013 року «Про судове рішення в адміністративній справі» дійшов висновку про необхідність визнання нечинною Постанови Кабінету міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття.

З огляду на викладене, до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» №1172 в редакції від 29.11.2001 року, тобто в редакції, яка діяла до моменту доповнення Переліку п.2 Розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин».

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй Постанові по справі 910/13233/17 від 29 січня 2019 року.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 (в редакції від 29.11.2001 року) «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса», для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Згідно зі ст.7 ЗУ «Про іпотеку» за рахунок предмету іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

За ст.33 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Судом вірно зазначено, що позивачем не доведено перед судом того, що сума заборгованості не є безспірною, оскільки не надано належних та допустимих доказів на підтвердження цих доводів. Також позивачем не доведено перед судом того, що порушено процедуру вчинення виконавчого напису нотаріуса, оскільки до суду не надано таких доказів.

Посилання позивача на те, що виконавчий напис був вчинений після спливу 3-х років з дня виникнення права вимоги, спростовується матеріалами справи, оскільки за договором кредиту платежі здійснюються за графіком погашення від травня 2007 року до березня 2020 року, а зважаючи на те, що виконавчий напис нотаріуса вчинено 31.10.2017 року, тобто до закінчення строку погашення кредиту, то строк для вчинення виконавчого напису не сплинув.

Посилання позивачки на те, що на даний час діє мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не може бути взятий судом до уваги, оскільки позивачем не надано до суду доказів на підтвердження обставин, які вказані в умовах ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 14 червня 2022 року.

Головуючий:

Судді: