13.06.2022 Справа № 756/544/22
Унікальний номер справи 756/544/22
Провадження номер 2/756/2697/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2022 року м. Київ

Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Шролик І.С.,

секретаря судового засідання - Михнюк В.М.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Солошенко С.Г. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Інституту Гідробіології Національної Академії наук України про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому після уточнення позовних вимог в редакції від 23 травня 2022 року просить суд: визнати незаконним та скасувати наказ Інституту Гідробіології НАН України № 205-к від 08.11.2021 року, в частині відсторонення ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати; зобов`язати Інститут Гідробіології НАН України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи на підставі наказу від 08.11.2021 року № 205-к, до 01 березня 2022 року в сумі 15636, 66 грн.; стягнути з Інституту Гідробіології НАН України витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що наказом директора інституту Гідробіології Національної академії наук України 16 листопада 2018 року призначений на посаду виконуючого обов`язку провідного інженера (КП 2149.2) на 0,5 ставки відділу гідропаразитології та мікробіології з 19 листопада 2018 року.

У листопаді 2021 року відповідач повідомив про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 з наданням документу про вакцинацію або надання документу про заборону вакцинації.

08 листопада 2021 року наказом директора інституту Гідробіології Національної академії наук України № 205-к відсторонено від роботи на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.

Посилаючись на відсутність жодного документу укладеного між сторонами, який зобов`язує його робити профілактичні щеплення проти COVID-19, які не є обов`язковим вважає, що діючим законодавством не передбачено повноважень відповідача на відсторонення його від роботи з підстав відсутності профілактичних щеплень, посилаючись на положення Конституції та принцип верховенства права, просить суд визнати незаконним та скасувати наказ про відсторонення від роботи та зобов`язати виплатити заробітну плату за час незаконного відсторонення.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 січня 2022 визначено головуючим суддю Шролик І.С.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20 січня 2022 року позовну заяву залишено без руху для сплати судового збору.

Заявою від 30 березня 2022 року, яка надійшла на адресу суду разом із квитанцією про сплату судового збору 07 квітня 2022 року усунуто визначені недоліки.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 11 квітня 2022 року відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду на 18 травня 2022 року.

Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, в порядку ст. 178 ЦПК України, відповідач надіслав 12 травня 2022 року відзив на позовну заяву.

В мотивування поданого відзиву директор інституту Гідробіології Національної академії наук України Афанасьєв С. зазначає, що діяли в порядку та на виконання вимог діючого законодавства ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 , спричиненої короновірусом SARS-CoV-2, та наказом МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 переліку професій, виробництв та організацій, працівники, яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, всі працівники Фонду (пункт 41-6) підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Наказом від 19 жовтня 2021 року № 40 «Про обов`язкове профілактичне щеплення від корона вірусу» усіх працівників зобов`язано ознайомитися під розпис про необхідність обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 та попереджено, що у разі відсутності профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 або абсолютних протипоказань до їх проведення працівники будуть відсторонені від роботи без збереження заробітної плати згідно ст. 46 КЗпП України до проходження ними щеплень.

Таким чином, ОСОБА_1 , який працює в науковій установі, входить до кола працівників, визначених нормативно-правовими актами, які підлягають обов`язковому профілактичному щепленню, а також був особисто повідомлений відповідачем про необхідність обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 до 07 листопада 2021 року та можливі наслідки невиконання відповідного розпорядження, при цьому не надав підтвердження існування у нього абсолютних протипоказань до проведення такого щеплення. Відповідачем дотримано порядку відсторонення, тому просить відмовити ОСОБА_1 у задоволені позову.

Окрім того, у відзиві зазначили, що 01 березня 2022 року відповідачем видано наказ № 37-к, яким позивача допущено до роботи, у зв`язку зі зупиненням дії наказу Міністерства охорони здоров?я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 до завершення воєнного стану в Україні згідно з наказом Міністерства охорони здоров?я від 25 лютого 2022 року, що свідчить про належність та законність підстав видання як наказу про відсторонення позивача, так і наказу про допуск позивача до роботи.

Від позивача 23 травня 2022 року надійшла відповідь на відзив разом із заявою про зміну предмета позову в частині розміру середнього заробітку, який не отриманий позивачем до 01 березня 2022 року визначений в сумі 15636,66 грн., а також зауважив, що відповідач не направляв його на попередній медичний огляд, відсутність інформації про щеплення на COVID-19 та (або) відсутність такої інформаціє не є підставою для відсторонення. Факт його відмови від щеплення не оформлений за відповідною формою.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позов та просив його задовольнити, з підстав та мотивів викладених у позовній заяві. Вважає, що не має обов`язку примусово вакцинуватися, порушено його право на працю та отримання заробітку, посилаючись на положення Конституції, наполягав на задоволенні позову. Вважає, що оскаржуваний наказ не відповідає діючому законодавству. У наказі не зазначений термін (дата) період його відсторонення. На запитання представника відповідача позивач повідомив, що вакцинацію не проходив, медичну документацію щодо стану здоров`я протипоказань вакцинації не подавав.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, з підстав викладених у письмовому відзиві. Зауважує, що відповідач діяв на підставі закону, у відповідності та з дотриманням процедури відсторонення. Позивач був належним чином повідомлений про обов`язковість вакцинації, відмова від його підпису засвідчена в акті.

Суд, вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, які вважає належними, допустимими та достатніми в їх сукупності, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Судом встановлено, що згідно записів трудової книжки з 19 листопада 2018 року ОСОБА_1 призначено на посаду виконуючого обов`язку провідного інженера відділу гідропаразитології та мікробіології. (а.с. 32).

28 грудня 2018 року переведено на посаду провідного інженера відділу санітарної гідробіології та гідро паразитології. (а.с. 33).

На виконання Наказу МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153, яким затверджено перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, Президія Національної академії наук прийняла розпорядження № 515 від 13 жовтня 2021 року про обов`язкове профілактичне щеплення про ти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом (а.с. 64-65) .

Відповідно до Наказу «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти коронавірусу» № 40 від 19 жовтня 2021 року Інституту гідробіології Національної Академії наук України, усіх працівників Інституту гідробіології Національної Академії наук України зобов`язано ознайомитися під розпис про необхідність обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 та попереджено, що у разі відсутності профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 або абсолютних протипоказань до їх проведення працівники будуть відсторонені від роботи без збереження заробітної плати згідно ст. 46 КЗпП України до проходження ними щеплень (а.с. 66).

Зі списку про ознайомлення ОСОБА_1 вбачається про обізнаність ОСОБА_1 про необхідність обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої хвороби COVID-19, проте власноручно зроблено ОСОБА_1 запис «Поки відмовляюся підписувати» (а.с.69-70).

Як вбачається з доповідної записки в.о. зав. відділом санітарної гідробіології та гідро паразитології НАН України Юришинець В. , ОСОБА_1 відмовився ознайомлюватися з наказом «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти корона вірусу» № 40 від 19 жовтня 2021 року, ОСОБА_1 ознайомився з цим наказом під розписку у відділі кадрів.

Згідно витягу з наказу 205-к від 08 листопада 2021 року, провідного інженера відділу санітарної гідробіології та гідро паразитології ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. (а.с. 28).

Наказом Інституту Гідробіології від 01 березня 2022 року за № 37-к про допуск до роботи у зв`язку із набранням чинності Наказу МОЗ України від 25 лютого 2022 року № 380 про зупинення дії наказу № 2153 від 04 жовтня 2021 року дозволено приступити до роботи з 01 березня 2022 року. Зокрема серед інших ОСОБА_1 (а.с. 79).

Спір між сторонами виник з приводу законності наказу відповідача про відсторонення позивача від виконання покладених на нього обов`язків без збереження заробітної плати через не надання доказів щеплення проти COVID-19.

Стаття 46 КЗпП передбачає можливість відсторонення працівників від роботи лише у випадках, прямо передбачених законодавством.

Згідно зі статтею 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статтею 27 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору.

При цьому передбачається, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (ст. 12 ЗаконуУкраїни «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється Міністерством охорони здоров`я України (ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Наказом МОЗ від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники: центральних органів виконавчої влади та їхніх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їхніх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Відповідно до Статуту Інституту гідробіології Національної академії наук України п.1 загальних положень передбачено, що Інститут є державною бюджетною неприбутковою науковою установою, що заснована на державній власності, перебуває у віддані Національної академії наук України.

Отже, на підставі ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19» в редакції від 26.10.2021, наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" працівники Інституту гідробіології Національної академії наук України, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, на період дії карантину, як працівники, що належать до сфери закладів освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

На підставі досліджених документів суд прийшов до переконання, що всі працівники Інституту гідробіології Національної академії наук України підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, на період дії карантину, в тому числі й позивач ОСОБА_1 .

Наказом МОЗ від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» передбачається, що щеплення проводиться, в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року № 2070)

Відповідно до п. 3 Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1161/19899 протипоказання до вакцинації встановлюються лікарем, який вирішує питання щодо проведення вакцинації відповідно до рекомендацій, викладених у цьому Переліку та інших національних настановах. За потреби для отримання додаткової інформації щодо верифікації діагнозу, перебігу захворювання, необхідності додаткових обстежень лікар скеровує пацієнта до профільного спеціаліста, за висновком якого остаточно приймає рішення щодо проведення вакцинації. Пунктом 4 Переліку визначені абсолютні протипоказання до введення вакцини, а саме наявність в анамнезі анафілактичної реакції на попередню дозу вакцини (підпункт 5.5 пункту 5 цього Переліку); вагітність - протипоказано введення живих вакцин (підпункт 5.12 пункту 5 цього Переліку); тяжка імуносупресія/імунодефіцит - протипоказано введення живих вакцин (підпункти 5.6, 5.7 пункту 5 цього Переліку); гострі захворювання з підвищенням температури вище 38,0 C - протипоказання для рутинної вакцинації (підпункт 5.1 пункту 5 цього Переліку).

В судовому засіданні позивачем ОСОБА_1 не надано доказів наявності в нього абсолютних протипоказань до введення вакцини (щеплення).

З офіційного сайту «Вакцинація від COVID-19» (https://vaccination.covid19.gov.ua) вбачається, що усі вакцини від COVID-19 не можна використовувати у разі: важкої алергічної реакція на їхні компоненти чи попередню дозу; гострого захворювання (температура тіла вище 38,5?C); Вакцину CoronaVac/Sinovac Biotech не можна застосовувати, у разі вагітності чи годування грудьми; синдром Гійєна-Барре в анамнезе, мРНК-вакцину виробника Pfizer/BioNTech не можна використовувати, якщо наявна тяжка алергічну реакцію після першої дози вакцини або до будь-якого з її компонентів (наприклад, анафілактичний шок тощо); негайну алергічну реакцію будь-якого ступеня тяжкості на першу дозу вакцини мРНК COVID-19 або будь-якого з її компонентів (включно з поліетиленгліколем) після введення вакцини; негайну алергічну реакцію будь-якого ступеня тяжкості на полісор.

Окрім того, суд зазначає, що протипоказання до вакцинації встановлюються лікарем, який вирішує питання щодо проведення вакцинації відповідно до рекомендацій, викладених Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень та інших національних настановах.

Проте, доказів того, що ОСОБА_1 звертався до лікаря за отриманням довідки (медичним висновком), суду не надано або доказів того, що у нього наявні обставини, за яких не можна використовувати вакцинацію.

Посилання позивача, що його працедавець не направляв до медичного закладу для проходження медичного обстеження є неприйнятним, оскільки саме на позивача покладений обов`язок надати відомості про щеплення або довідку лікаря про протипоказання щепленню.

Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенціії про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенціії «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України.

Державна реєстрація нормативно-правового акту полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 № 731).

Отже, у разі виникнення недовіри до вказаного наказу МОЗ та питань щодо його законності, не має бути сумнівів зважаючи на те, що необхідну процедуру введення його в дію він пройшов.

На час розгляду справи в суді наказ МОЗ є діючим, не скасованим, тому посилання позивача, що він не підлягає до застосуванню до спірних правовідносин, суд вважає неприйнятними. Як й неприйнятним твердження позивача про обов`язок відповідача не виконувати його, а звернутися за роз`ясненнями.

Суд також не може визнати обґрунтованими заперечення позивача, що наказ МОЗ № 2153 не відповідає вимога Конституції України, конституційний контроль, що має наслідком втрату чинності положенням закону, є функцією Конституційного Суду України.

Статтею 46 КЗпП України передбачено право відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до постанови КМУ№ 1236 (в редакції від 20 жовтня 2021 року) саме керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП,частини другої статті 12 ЗУ«Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 ЗУ «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП, частини першої статті 1 ЗУ «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 ЗУ «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; відсторонення від роботи оформляється наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому мають бути наведені підстава та строки відсторонення.

Працівник має ознайомитись з таким наказом негайно під підпис.

В судовому засіданні встановлено та не заперечується позивачем, що до його відома доведено обов`язковість вакцинації, наслідки та підстави відсторонення, що доводиться витягом з оскаржуваного наказу, Актом від 05 листопада 2021 року про відмову ОСОБА_1 надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання до профілактичного щеплення проти COVID-19, доповідною запискою від 25 жовтня 2021 року (а.с. 27,69,70).

Бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки за статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачає відповідальність за «Порушення правил щодо карантину людей», яка визначає, що порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами. Роботодавець може бути притягнений до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу на посадових осіб від двох до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Суд погоджується із посиланням позивача про відсутність в законодавстві України норми, яка дозволяла примусову вакцинацію. Проте, навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати.

Так, дійсно обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано ст. 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Проте, такі втручання цілком припустимі та можуть бути виправданими.

Для визначення законності втручань Європейський суд вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно наметі законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».

Досліджуючи питання наявності закону Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в ухваленому 08.04.2021 рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) зазначає: «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№ 28859/11і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням).» ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Окрім того, в зазначеному рішенні ЄСПЛ вказано «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

«Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

При зверненні до суду ОСОБА_1 також посилалась на ті обставини, що порушено його право на працю.

Дійсно, обмеження прав громадян, зокрема права на працю можливе лише в умовах військового чи надзвичайного стану та мають встановлюватися виключно законом, ухваленим ВРУ.

Однак в даному випадку, обов`язкова вакцинація ОСОБА_1 з подальшим його тимчасовим відстороненням, через відсутність щеплення тимчасово обмежило його право на працю з огляду на суспільні інтереси.

Окрім того, згідно з ст. 43 КЗпП право на працю включає в себе можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Отже, позивач ОСОБА_1 не позбавлений можливості обирати професію чи заняття, які не вимагають обов`язкової вакцинації.

Європейський суд з прав людини в ухваленому 08.04.2021 рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) зазначає «Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я».

У постанові Верховного Суду від 10.03.2021 року у справі №331/5291/19 вказано, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою, тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави тобто було виправданим. Держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, втому числі й самих дітей. В цій же постанові, Верховного Суду вказано, що вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, можна визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту, а право дитини позивачки на освіту в шкільному навчальному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси.

В даному випадку, суд вважає, що відсутнє порушення права позивача на працю, визначене ст. 43 Конституції України, оскільки відповідно до записів, що містяться в трудовій книжці, займає посаду виконуючого обов`язку провідного інженера відділу гідро паразитології та мікробіології, трудові відносини не припинені, жодного наказу про звільнення позивача не видавалось, а обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки суспільства.

Посилання позивача на відсутність в оскаржуваному наказі певної дати його відсторонення не може бути достатньою підставою для його скасування, оскільки зазначено настання певної події через яку застосовано відповідні заходи.

Окрім того, слід звернути увагу що через зупинення дії наказу № 2153 від 04 жовтня 2021 року, наказом МОЗ України від 25 лютого 2022 року, який набрав чинності 01 березня 2022 року, наказом Інституту Гідробіології № 37-к від 01 березня 2022 року позивача допущено до роботи.

Враховуючи те, що відсторонення від роботи позивача є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків та на період відсторонення від роботи ОСОБА_1 , робоче місце за працівником зберігається, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Оскільки у задоволенні позову було відмовлено у повному обсязі, то понесені позивачем судові витрати, на підставі ст. 141 ЦПК України, розподілу між сторонами не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 7, 11, 12, 13, 19, 81, 133, 141, 158, 175, 263, 264, 265 ЦПК України, ст. 46 КЗпП України, ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», суд,-

ВИРІШИВ :

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до Інституту Гідробіології Національної Академії наук України про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення невиплаченого заробітку.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 13 червня 2022 року.

Суддя І.С. Шролик