Дата документу 15.06.2022 Справа № 334/7560/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/7560/20 Головуючий у 1-й інстанції: Бредіхін Ю.Ю.
Провадження №22-ц/807/123/22 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Камалової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Земцової Вікторії Олександрівни на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна.

В обґрунтування своїх вимог вказував на те, що сторони перебували у шюбі з 24 квітня 1998 року. Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Ленінського районного суду 12 листопада 2020 року.

Під час перебування у шлюбі відповідачу ОСОБА_2 був подарований житловий будинок загальною площею 54.8 кв.м., який розташований на земельній ділянці площею 1207 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час шлюбу, а саме у 2014 році подружжям був побудований житловий будинок літ. Л-2 загальною площею 123.1 кв.м., житловою площею 76.1 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 0,1 га, кадастровий номер :04:022:0228 за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на житловий будинок було оформлено на ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності серія та номер НОМЕР_1 , видане 18 грудня 2014 року реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, та підтверджується інформаційною довідкою з Державнго реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 16 жовтня 2020 року № 228346049.

Право власності на земельну ділянку площею 0.1 га, кадастровий номер :04:022:0228, на якій розташований вищезазначений житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 також зареєстовано на ім`я відповідача на підставі свідоцтва про право власності серія та номер НОМЕР_2 , видане 21 липня 2014 року реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької оласті та підтверджується інформаційною довідкою з Державнго реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 16 жовтня 2020 року № 228346049.

Уточнивши позовні вимоги 09 квітня 2021 року ОСОБА_1 просив суд визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок літ. Л-2 загальною площею 123,1 кв. м., житловою площею 76, 1 кв.м., вбиральню літ. М, паркан №7, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 77/200 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складає 1/2 житлового будинку літ. Л.-2, вбиральні, літ. М, паркан №7.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 77/200 частини земельної ділянки кадастровий номер :04:022:0228 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на його користь судові витрати зв сплати судового збору у розмірі 2419.14 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2021 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Земцова Вікторія Олександрівна, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2021 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що під час перебування у шлюбі відповідачці ОСОБА_3 був подарований житловий будинок, загальною площею 54,8 кв.м., який розташований на земельній ділянці, площею 1207 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . За час шлюбу сторін відбулося значне поліпшення та збільшення вартості спірного нерухомого майна, а саме у період з 2009 року по 2014 роік подружжям на зазначеній земельній ділянці побудовано окремий будинок Л-2 загальною площею 123,1 кв. м., житловою площею 76, 1 кв. м., загальною вартістю 483828 грн. Право власності на будинок було оформлено на ОСОБА_2 . Відповідачка не надала належних, допустимих, достатніх доказів, які б безспірно свідчили про те, що вона за час шлюбу будувала спірний будинок за особисті кошти. Вважає, що позовні вимоги щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на 77/200 частин домоволодіння та земельної ділянки, площею кадастровий номер :04:022:0228, за адресою: АДРЕСА_1 ґрунтуються на нормах сімейного, цивільного та земельного законодавства.

Відзив на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходив. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстави виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині на праві особистої приватної власності, передбачені статтею 62 СК України. Відповідачем ОСОБА_2 отримано у власність на підставі договору дарування домоволодіння, житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, які розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому здійснювалось самочинне будівництво на території цього домоволодіння внаслідок чого було доповнено ще одним житловитм будинком літ. Л-2, тому зазначений житловий будинок нерозривно пов`язаний із земельною ділянкою та іншими складовими домоволодіння отриманим у дар відповідачем. Позивач не надав належних та допустимих доказів того, що спірний будинок істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат, які було внесені ОСОБА_1 а також не надав доказів на яку суму істотно збільшився у своїй цінності спірний будинок. Сам факт перебування позивача значний час в іншій країні та факт перебування сторін у шлюбі у період, коли було здійснено самовільне будівництво та його легалізація, не свідчить про те, що таке будівництво здійснено саме за істотної участі позивача.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист правлюдини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися джо суду за захиситом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Судом встановлено, що 24 квітня 1998 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 одружились, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського райвиконкому м. Запоріжжя 24 квітня 1998 року серії НОМЕР_3 , актовий запис № 198 (т.1 а.с. 13).

Під час перебування у шлюбі у сторін народжилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданого Хортицьким відділом державної ресєтрацї актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, про що складено актовий запис № 736 (т.1 а.с. 14).

11 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корицьким Є.Д., зареєстровано в реєстрі за № 1376, за умовами якого відповідач ОСОБА_2 набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 54,8 кв.м. Згідно із договором на земельній ділянці знаходились: житловий будинок, літ. А, душ, літ. Ж, теплиця, літ. З, гараж, літ. В, літня кухня, літ. Б, погріб з шийкою, літ. Пг, сараї, літ. Б, Е, Г, К, вбиральня, літ. Д, паркани, №1,2,6, ворота №4, яма зливна №5, водопровід №3, замощення І. Право власності зареєстровано Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 17 квітня 2008 року, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 86-88).

Рішенням Запорізької міської ради від 27 червня 2014 року №55/103 земельну ділянку на якій розташований будинок за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :04:022:0228 площею 0, 1000 га передано у власність відповідачу ОСОБА_2 (а.с. 98).

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення за ст. 97 КУпАП від 25 березня 2011 року, складеного головним державним інспектором Запорізького відділу контролю будівництва інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області Казаковим С.О., відповідача по справі ОСОБА_2 визнано винною у здійснені самочинного будівництва, яке здійснювалось ще у 2010 році на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , самовільно виконанні роботи з будівництва житлового будинку та накладено штраф у розмірі 85 грн (т. 1 а.с. 89-90), який було сплаченор ОСОБА_2 29 березня 2021 року, що підтверджується відповідною квитанціє № 0510075 (т.1 а.с.91).

06 жовтня 2014 року департаментом архітектури та містобудування Запорізької міської ради видано будівельний паспорт на будівництво індивідуального житлового будинку у АДРЕСА_1 (т.1 а.с.92-97).

22 жовтня 2014 року відповідачем по справі ОСОБА_2 подано до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області повідомлення про початок виконання будівельних робіт (т.1 а.с. 100).

12 грудня 2014 року відповідачем подано на реєстрацію до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, а саме: житлового будинку, загальною площею 123,1 кв.м. (т.1 а.с. 99).

Як вбачається із свідоцтва про право власності на нерухоме майно та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власноті від 18 грудня 2014 року, виданих та сформованих Реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції, власником житлового будинку, літ. Л-2, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 123,1 кв.м., житловою площею, 76,1 кв.м. є ОСОБА_2 (т.1 а.с.107, 108).

Житловий будинок (реєстраційний номер майна 22771237) за адресою: АДРЕСА_1 , загальною плошею 54,8 кв.м., площа земельної ділянки 1207 кв.м., загальна вартість нерухомого майна 83255 грн, номер запису 88/5023 в книзі: 1/21, внесення запису 17 квітня 2008 року, на підставі договору дарування, 1376, 11 квітня 2008 року, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Корицький Є.Д. (т.1 а.с.20-22).

Відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи № 321/5305 домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , станом на останню дату інвентаризації 14 жовтня 2014 року, складної Товариством з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» (далі ТОВ «ЗМБТІ»), а саме технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, вбачається, що за даними ТОВ «ЗМБТІ» станом на 01 січня 2013 року власником вказаної будівлі є ОСОБА_2 . На даній ділянці знаходяться: житлові будинки - літера А, Л-2, літня кухня - літера Б, гараж - літера В, теплиця - літера З, вбиральня - літера М, погріб з шийкою - літера пг, водопровід № 3, зливна яма № 5, замощення № 1. Загальна площа земельної ділянки 1178 м.кв., усього під забудовою 279 м.кв., під основною будівлею 164 м.кв., під господарськими, допоміжними будівлями і спорудами 115 м.кв., під двором 899 м.кв. Житловий будинок літ А 1951 року, площа основної забудови 53,7 м.кв., висота 2,60 м., об`єм 140 м.куб.; житловим будинок літ Л-2, 2014 року, висота 6,50 м., площа основної забудови 76,1 м.кв., висота 6,50 м., об`єм 495 м.куб. В 2014 році побудований ганок до літ Л-2, площею основної забудови 11,4 м.кв., вбиральня, 1 шт., паркан, площа основної забудови 12,2 м.кв. (т.1 а.с. 56-67).

Земельна ділянка кадастровий номер :04:022:0228, площа 0,1 га, дата державної реєстрації земельної ділянки 23 квітня 2014 року Головним управлінням Держзеагенства у Запорізькій області, за адресою: АДРЕСА_1 , право власності зареєстроване 15 липня 2014 року на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер НОМЕР_5 , виданий 21 липня 2014 року Реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Заопрізької області на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям рождлілу), індексний номер 14574570 від 21 липня 2014 року, належить ОСОБА_2 (т.1 а.с.20-22).

Рішенням Ленінського районного суду від 12 листопада 2020 року у справі №334/3615/20 розірвано шлюб між позивачем та відповідачем, судове рішення набрало законної сили 15 грудня 2020 року (т. 1 а.с. 106).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно усталеної судової практики, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Отже, саме на позивача покладався обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, оскільки у даному випадку спростовується презумпція особистої приватної власності відповідача.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Аналіз частини першої статті 62 СК України свідчить, що визнання майна дружини, чоловіка за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя пов`язується із наявністю у сукупності двох умов:

1) істотність збільшення вартості майна. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя;

2) істотність збільшення вартості має бути пов`язана зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

Такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 рокуу справі № 453/320/16-ц.

Під трудовими затратами необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність збільшення вартості майна має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

У разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального подорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мав довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Зазначені висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 рокуу справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).

При розгляді цієї справи судом встановлено, що 11 квітня 2008 році на підставі договопу дарування посвідченого приватним нотаріусом Корицьким Є.Д., зареєстровано в реєстрі за № 1376 відповідачем ОСОБА_2 отримано у дар житловий будинок АДРЕСА_1 , загальна площа будинку 54,8 кв. м., що розташований на земельній ділянці 1207 кв. м. Згідно із договором на земельній ділянці знаходились: житловий будинок, літ. А, душ, літ. Ж, теплиця, літ. З, гараж, літ. В, літня кухня, літ. Б, погріб з шийкою, літ. Пг, сараї, літ. Б, Е, Г, К, вбиральня, літ. Д, паркани, №1,2,6, ворота №4, яма зливна №5, водопровід №3, замощення І.

Отже, вказані об`єкти нерухомого майна є об`єктами особистої приватої власності відповідача відповідно до положень ч. 1 ст. 57 СК України.

Рішенням Запорізької міської ради від 26 червня 2014 року № 55/103 земельну ділянку на якій розташоване домоволодіння за вищезазначеною адресою кадастровий номер :046022:0228 передано у власність відповідачу ОСОБА_2 .

В подальшому здійснювалось самовільне будівництво на території цього домоволодіня внаслідок чого воно було доповнено ще одним житловим будинком літ. Л-2.

Водночас матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що під будівництво зазначеного житлового будинку була виділена окрема земельна ділянка та цьому будинку була надана окрема адреса.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що житловий будинок літ. Л-2 нерозривно пов`язаний із земельною ділянкою та іншими складовими домоволодіння отриманим у дар відповідачем, тобто є складовою домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ,

Для визнання особистого нерухомого майна одного з подружжя спільним майном подружжя істотність збільшення вартості майна має відбутися так, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає несуттєвим, малозначним порівняно з тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу в результаті спільних трудових або грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В матеріалах справи відсутні належні та беззаперечні докази, які підтверджують факт трудових чи грошових затрат колишнього чоловіка відповідачки ОСОБА_2 у збільшення вартості спірного майна.

Вказані обставини позивачем не доведені, зокрема, відсуитні квитанції на його ім`я про придбання будівельних матеріалів, або ж надання грошових кошти для здійснення такого будівництва, переказ таких коштів з іншої країни.

Вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що з врахуванням обставин даної справи для визнання особистого нерухомого майна одного з подружжя спільним майном подружжя позивач не надав належних та беззаперечних доказів істотності збільшення вартості майна, що первинний об`єкт нерухомості, який належав відповідачці на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи став несуттєвим, малозначним порівняно з тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу в результаті спільних трудових або грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником, тобто позивачем .

Доводи апеляційної скарги, що позивач значний час перебував в іншій країні без підтвердженя надання (переказу) грошових коштів відповідачці для будівництва житлового будинку та факт перебування сторін у шлюбі у період, коли було здійснено самочинне будівництво та його легалізація, не свідчить, що таке будівництво здійснено саме за істотної участі позивача.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку, що оскільки істотність збільшення домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 не доведена, що пов`язана зі спільними затратами грошових коштів чи трудовими затратами позивача, тому підстав для визнання особистого майна відповідачки спільним майном подружжя не вбачається. .

При вирішенні цього спору суд першої інстанцій належним чином оцінив подані сторонами докази у їх сукупності; урахував положення цивільного законодавства, якими урегульовані спірні правовідносини; з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин; перевірив усі доводи сторін, сприявши при цьому всебічному й повному з`ясуванню дійсних обставин справи, що мають юридичне значення для її вирішення.

Із врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку. що позивач не надав переконливих, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що його внесок у істотне збільшення у своїй вартості спірного майна, у розумінні частини першої статті 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування позивача у шлюбі з відповідачем на момент здійснення будівництва спірного об`єкта нерухомого майна не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя.

Аргументи апеляційної скарги, які зводяться до того, що саме відповідач повинна спростовувати презумпцію спільності майна подружжя не заслуговують на увагу, оскільки саме на позивача покладався обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, оскільки у даному випадку спростовується презумпція особистої приватної власності відповідача.

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів ротиии (рішення у справі «Руїз Торія ротии Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі протии Фінляндії»).

Суд першої істанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, оскаржуване судове рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Земцової Вікторії Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2021 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 20 червня 2022 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.