Справа №534/124/21
Провадження №2/534/57/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2022 року м. Горішні Плавні

Комсомольський міський суд Полтавської області

у складі: головуючого судді Солохи О.В.

за участі: секретаря судового засідання Гончар С.Т.

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 25.07.2018,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому прохає стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики від 25.07.2018 в сумі 3 270 000 грн, три проценти річних за користування грошима за 365 днів з 01.01.2019 по 13.12.2019 в сумі 98 100 грн, втрати кредитора у зв`язку з інфляційними змінами за 365 днів з 01.01.2019 по 13.12.2019 в сумі 139 629 грн, пеню за 365 днів з 01.01.2019 по 13.12.2019 у сумі 1 187 040 грн.

01.02.2022 позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог, в якій він прохає стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму основного боргу в сумі 3 270 000 грн, суму трьох процентів річних від простроченої суми за 348 днів з 01.01.2020 по 13.12.2020 в сумі 93 262 грн; суму втрат кредитора у зв`язку з інфляційними змінами за 348 днів з 01.01.2020 по 13.12.2020 в сумі 132 625 грн 54 коп.; пеню за прострочення повернення позики за 348 днів з 01.01.2020 по 13.12.2020 в сумі 1 137 960 грн та стягнути судові витрати пов`язані у зв`язку з розглядом справи в сумі 14 900 грн та сплачений судовий збір в розмірі 11 350 грн.

Заявлені вимоги мотивує тим, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики на загальну суму 3 270 000 грн. Відповідно до п.1.4 Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику в строк до 31.12.2019 з дати отримання позики. Згідно п.2.1 Договору у разі прострочення повернення позики Позичальник сплачує Позикодавцю пеню в розмірі 0,1 % від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Ухвалою суду від 25.02.2021 позовна заява ОСОБА_1 прийнята до розгляду із відкриттям провадження у справі та призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с.31).

Ухвалою суду від 09.06.2021 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду (а.с.105).

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому він з позовом ОСОБА_1 не погоджується, та прохає відмовити у задоволенні позову (а.с.57-58).

Позивачем подано відповідь на відзив, в якому він не погоджується з відзивом відповідача та наполягає на задоволенні позову (а.с.82-86).

Представник позивача адвокат Совенко О.П. звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі та без участі позивача. Позовні вимоги з урахуванням поданої заяви про зменшення позовних вимог підтримав.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. 28.04.2022 надіслав до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з мобілізацією його представника адвоката Нестеренка Д.Г. Ухвалою суду від 03.06.2022 в задоволенні клопотання ОСОБА_1 було відмовлено.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши приєднані до справи матеріали, судом встановлено, що 25.07.2018 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 3 270 000 грн.

Відповідно до п.1.4 Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику в строк до 31.12.2019 з дати отримання позики. Згідно п.2.1 Договору у разі прострочення повернення позики Позичальник сплачує Позикодавцю пеню в розмірі 0,1 % від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Пунктом 2.3 Договору визначено, що підписання цього Договору Позичальником підтверджує факт одержання ним від Позикодавця позики.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до статті 202 ЦК України - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За нормами ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до приписів ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Так, ч.2 ст.615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Разом з тим, ч.1 та ч.2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В силу ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з вимогами ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Положеннями статті 1047 ЦК України, вказано, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У правовій позиції, викладеній в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічні по суті висновки містяться й у постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15,від 08.06.2016 у справі №6-1103цс16 та вказівки в постанові ВСУ від 26.09.2018 у справі № 483/1953/16-ц, які відповідно до ст. 417 ЦПК України є обов`язковими для застосування іншими судами загальної юрисдикції таких норм права.

Так, відповідно до вказаних висновків Верховного Суду України, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні також виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Суд вважає, що зазначена розписка є належним письмовим доказом укладення між позивачем та відповідачем договору позики в указаній в ній сумі. Вона підтверджує як його укладення, так і умови договору, суму позики, дату отримання коштів в борг, зобов`язання їх повернення у визначену в ній дату, а також засвідчує отримання відповідачем (боржником) від кредитора (позивача) вказаної грошової суми.

Верховний Суд 31.10.2018 (справа № 707/2606/16-ц, провадження № 61-28762св18), досліджуючи питання виконання боргового зобов`язання при наявності оригіналу боргової розписки у кредитора, зробив наступний висновок, статтею 545ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги за ч.2 ст.1050 ЦК України.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов`язання та наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді застосування індексу інфляції, яка не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів належними до сплати кредиторові.

Позивачем розрахунок 3% річних, інфляційних втрат та пені проведено за період з 01.01.2019 по 13.12.2019 та визначено, що заборгованість трьох процентів річних за користування грошима за 365 днів прострочення визначена в сумі 98 100 грн, втрати кредитора у зв`язку з інфляційними змінами - 139 629 грн, пеня - 1 187 040 грн.

Вказаний розрахунок суперечить чинному законодавству, оскільки проведений не за час прострочення, а отже вимоги ОСОБА_1 в цій частині до задоволення не підлягають.

Щодо поданої позивачем заяви від 01.02.2022 про зменшення розміру позовних вимог, в якій зазначено, що сума трьох процентів річних від простроченої суми за 348 днів з 01.01.2020 по 13.12.2020 зменшується на 4 838 грн та складає 93 262 грн, сума втрат кредитора у зв`язку з інфляційними змінами за 348 днів з 01.01.2020 по 13.12.2020 зменшується на 7 003, 46 грн та складає 132 625 грн 54 коп., сума пені за прострочення повернення позики за 348 днів з 01.01.2020 по 13.12.2020 зменшується на 49 080 грн та складає 1 137 960 грн, суд зазначає наступне.

Загальні положення ЦПК України вказують, що підстава позову це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Зміна підстав позову це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача.

Предмет позову це частина позову, яка становить матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також підпадати під цивільну юрисдикцію.

Підстава позову це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що підтверджують кожну обставину, а також наявність підстав для звільнення від доказування.

Так, згідно із постановою Верховного Суду у справі № 922/404/19 від 09.07.2020, зроблено висновок: «позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. При цьому під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви.

За змістом ч.3 ст.49 ЦПК України вбачається, що позивач вправі до закінчення підготовчого засідання змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

За змістом поданої позивачем заяви вбачається, що це, зокрема, є заявою про зміну підстав позову, оскільки позивач у вказаній заяві не лише зменшує розмір позовних вимог, а й змінює періоди нарахування трьох процентів річних від простроченої суми, суми втрат кредитора у зв`язку з інфляційними змінами та суму пені за прострочення повернення позики. У контексті ч.3 ст.49 ЦПК України з урахування порушення процесуальних строків подання відповідної заяви, остання не приймається судом до уваги.

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування.

В силу ч.1 ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Судом встановлено наявність між сторонами правовідносин, правова природа яких витікає з правочину, коли позикодавець виконав свій обов`язок перед кредитором і передав останньому грошові кошти, про що було зазначено у договорі позики та сторонами не оспорювалося, у зв`язку з чим позикодавець набув право на повернення боргу кредитором.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача суму основного боргу у сумі 3 270 000 грн. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Судом наголошується, що позивач не позбавлений права звернутися із позовом до суду про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми, суми втрат кредитора у зв`язку з інфляційними змінами та суму пені за прострочення повернення позики за період 01.01.2020 по 13.12.2020.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.ч.2, 3 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до положень ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи позивач ОСОБА_1 поніс судові витрати у даній справі, сплативши судовий збір у розмірі 11 350 грн за пред`явлення позовної заяви.

Натомість розрахунок витрат на правову допомогу у сумі 14 900 грн в матеріалах справи відсутній і позивачем не наданий. Зазначену обставину суд визнає підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги позивача задоволено частково, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню частина від сплаченого ним судового збору, яка пропорційна розміру задоволених позовних вимог, що становить 8 009 грн 44 коп.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 25.07.2018 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 25.07.2018 у сумі 3 270 000 (три мільйони двісті сімдесят тисяч) грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення: трьох процентів річних в сумі 93 262 грн, інфляційних втрат у сумі 132 625 грн 54 коп., пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в сумі 1 137 960 грн - відмовити.

В задоволенні стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат повязаних з розглядом справи в сумі 14 900 грн - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 8 009 (вісім тисяч дев`ять) грн 44 (сорок чотири) коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Повне ім`я позивача: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;
Повне ім`я відповідача: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ;

Суддя О.В.Солоха

Повний текст рішення складено 13.06.2022.