СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/753/19

пр. № 2/759/9/22

17 лютого 2022 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - Журибеди О.М.,

при секретарі - Мурга Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновал Зулейха Фаатівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Пенсіон-юа» про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 15.01.2019 року звернувся до суду з позовом до до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновал Зулейха Фаатівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Пенсіон-юа» про визнання договору дарування недійсним, яким просить суд визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Коновал З.Ф. та зареєстрований в реєстрі за № 78; скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса КМНО Коновал З.Ф. від 10.01.2019 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 45009563 від 10.01.2019 року; виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 29814548 про реєстрацію права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 50,5 кв.м., житловою площею 29,8 кв.м., підстава виникнення права власності: договір дарування 1/2 частини квартири від 10.01.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Коновал З.Ф., зареєстрований в реєстрі за № 78, форма власності: приватна, розмір частки: Ѕ; власник ОСОБА_2 .

На обґрунтування позову вказав, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_4 залишилось спадкове майно, що складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 . 07.12.2018 року він звернувся до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_4 за заповітом посвідченим 05.12.2017 року приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.М.

Вказав, що станом на 30.01.2014 року ОСОБА_4 була єдиним власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 30.06.1993 року та свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 13.01.2013 року державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори. Зазначив, що 17.03.2015 року державним виконавцем Гаєвським С.М. ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві у рамках виконавчого провадження було складено акт опису та арешту майна, а саме 1/2 частини квартири, що належала покійній на підставі свідоцтва про право на спадщину, а 30.12.2015 року було проведено електронні торги, предметом яких був продаж 1/2 частини спірної квартири. Переможцем торгів став ОСОБА_5 22.03.2016 року за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису прав про право власності 13910321. Після реєстрації права власності ОСОБА_5 05.10.2016 року подарував належну йому 1/2 частину спірної квартири ОСОБА_3 .

Крім того, зазначив, що 02.12.2016 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Пенсіон-юа» було укладено договір довічного утримання посвідченого приватним нотаріусом КМНО Худовою Ю.О., відповідно до якого ОСОБА_6 передала ТОВ «Пенсіон-юа» у власність 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Однак з п. 2 договору вбачається що 1/2 частина спірної квартири належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 30.01.2014 року. Вказане свідчить про те, що під час укладення договору довічного утримання було порушено вимоги чинного законодавства щодо укладення правочинів. На підставі викладеного та керуючись ст. 202, 203, 215, 328, 717, 719 ЦК України просив позов задовольнити.

Ухвалою судді від 01.03.2019 року було відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд в порядку загального позовного провадження.

Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, направив до суду заяву, якою просить розгляд справи провести за його відсутності.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Третя особа приватний нотаріус КМНО Коновал З.Ф. в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Однак 12.06.2019 року від представника ОСОБА_7 адвоката Цимбал Н.В. до суду були подані письмові пояснення відповідно до яких просить постановити по справі рішення відповідно до чинного законодавства України.

Представник ТОВ «Пенсіон-юа» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Суд, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, приходить до наступного висновку.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачає ч. 1 ст. 15 ЦК України

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 20067 (а.с. 8).

За життя ОСОБА_4 було складено заповіт, який 05.12.2017 року було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П. відповідно до якого все належне ОСОБА_4 майно, з чого б воно не складалося, та де б воно не знаходилось і взагалі, все те, на що вона за законом матиме право і шо буде належати їй на момент смерті заповідала ОСОБА_1 (а.с. 9).

З матеріалів справи, ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 30.06.1993 року АТ по виробництву екскаваторів «АТЕК» належала на праві власності 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 . Інша 1/2 частина спірної квартири належала покійній на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 30.01.2013 року державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори (а.с. 11, 12).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 17.03.2015 року державним виконавцем Гаєвським С.М. ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві у рамках виконавчого провадження було складено акт опису та арешту майна, а саме 1/2 частини квартири, що належала покійній на підставі свідоцтва про право на спадщину.

30.12.2015 року було проведено електронні торги, предметом яких був продаж 1/2 частини спірної квартири.

Переможцем торгів став ОСОБА_5 , що підтверджується актом № 476/26 державного виконавця про проведення електронних торгів від 30.12.2015 року (а.с. 13).

22.03.2016 року за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису прав про право власності 13910321.

05.10.2016 року ОСОБА_5 подарував належну йому 1/2 частину спірної квартири ОСОБА_3 , про що свідчить договір дарування від 05.10.2016 року посвідчений приватним нотаріусом КМНО Толстіковою О.М. (а.с. 15).

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, приватним нотаріусом КМНО Коновал З.Ф. 10.01.2019 року було посвідчено договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_3 подарував належну йому 1/2 частину спірної квартири ОСОБА_2 (а.с. 20).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Статтею 6 ЦК України визначено право сторін на укладення договору та врегулювання в ньому своїх відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Вбачається, що законом визначено право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору за умови дотримання вимог закону при укладенні договору.

Згідно статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Отже за своє сутністю договір дарування є безплатним та в більшості випадків одностороннім правочином, юридичним наслідком укладення якого є безповоротне припинення права власника на майно, що є предметом даного договору, та виникнення права власності на нього у обдаровуваної особи.

Водночас чинний цивільний закон не пов`язує момент укладення договору дарування з моментом фактичного передання майна у власність. Вони можуть як збігатися, так і бути значно віддалені один від одного.

Частина 2 статті 719 ЦК України встановлює, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За приписами частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень частин першої-третьої та п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як на підставу своїх вимог позивач посилається на те, що на момент посвідчення спірного договору дарування від 10.01.2019 року, державним виконавцем Святошинського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Маціборук В.О. 20.12.2018 року було винесено постанову про арешт нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , що свідчить про те, що приватний нотаріус не мала законних прав на посвідчення оспорюваного договору.

Однак як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 10.06.2019 року 20.12.2018 року державним реєстратором Маціборук В.О. було винесено постанову про арешт майна боржника ТОВ «Пенсіон-юа» а не майна ОСОБА_3 (а.с. 61-63).

Водночас доказів що оспорюваний договір дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 якимось чином порушує права позивача, позивачем не надано, так як позивач не був стороною оспорюваного правочину, спірне майно не визнано спільною сумісною власністю та сторона позивача не надала доказів того, що оспорюваний правочин порушує його права чи інтереси.

За загальним правилом, встановленим статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.

Відповідно до положень статті 76 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За змістом норм статей 77, 78, 79, 80, 89 ЦПК України докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості і об`єктивності, а в своїй сукупності - також достатності, для підтвердження наявності або відсутності обставин справи, які відносяться до предмета доказування.

Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).

Водночас позивачем не надано жодних доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Коновал З.Ф. та зареєстрований в реєстрі за № 78.

Оскільки позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса КМНО Коновал З.Ф. від 10.01.2019 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 45009563 від 10.01.2019 року та виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 29814548 про реєстрацію права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 50,5 кв.м., житловою площею 29,8 кв.м., підстава виникнення права власності: договір дарування 1/2 частини квартири від 10.01.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Коновал З.Ф., зареєстрований в реєстрі за № 78, форма власності: приватна, розмір частки: 1/2; власник ОСОБА_2 є похідними від позовних вимог про визнання договору дарування недійсним, вказані позовні вимоги також не підлягають задоволенню. Керуючись ст.ст. 203,215,256,257,261,267,319,392 ЦК України, ст.ст. 81, 89, 133, 141, 200, 247, 259, 263, 264-265, 273, 353, 430 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновал Зулейха Фаатівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Пенсіон-юа» про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Журибеда