КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/1298/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Опришко О. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 липня 2021 року в складі судді Усатової І. А.,

встановив:

27.04.2020 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, який 06.07. 2020 уточнили.

Посилалися на ті підстави, що вони є власниками квартири АДРЕСА_1 . У вказаному житловому приміщенні також зареєстрований ОСОБА_3 , який доводиться ОСОБА_1 сином, а ОСОБА_2 - братом. Інформація про зареєстрованих осіб міститься в Єдиному державному демографічному реєстрі.

Зазначали, що відповідач не проживає за спірною адресою з жовтня 2015 року, оскільки виїхав на постійне місце проживання за кордон - до Російської Федерації, та залишився проживати там. Однак відповідач залишився зареєстрованим за адресою спірного житла. На даний час він не має змоги повернутися в Україну для того, щоб здійснити зняття з реєстрації місця проживання особисто. Наявність реєстрації відповідача в спірній квартирі позбавляє позивачів, як власників житла, можливості здійснювати право користування та розпорядження ним у повному обсязі. Крім того, вони змушені нести витрати щодо сплати комунальних послуг з розрахунку на всіх зареєстрованих у спірному житлі осіб.

Про поважність причин відсутності відповідача у спірному житлі свідчить те, що маючи доступ до житлового приміщення, відповідач добровільно тривалий час не проживає в ньому, не виявляє бажання в ньому проживати. Ніяких перешкод у реалізації відповідачем права користування спірним житлом позивачі не чинять.

Факт непроживання відповідача за місцем реєстрації підтверджується заявою, яка була підписана сусідами, їх підписи були завірені нотаріально.

Посилаючись на вказані обставини, вимоги ч.2 ст. 405 ЦК України, ч.2 ст. 107 ЖК УРСР, позивачі просили суд визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27 липня 2021 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просять скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 липня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Свої доводи обґрунтовують тим, що суд відкрив провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження. Під час вирішення питання про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, суд не врахував чи потрібно викликати свідків, які надали нотаріально посвідчену заяву про непроживання відповідача за місцем реєстрації. Якщо суд вважав за потрібне викликати свідків в судове засідання, то його рішення про розгляд справи у спрощеному провадженні без виклику сторін, в якому процесуально неможливо допитати свідків, було необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам ст. 274 ЦПК України.

Під час подання позовної заяви, в якій було клопотання про розгляд справи в спрощеному провадженні, позивачі вважали достатнім такий доказ, як нотаріально посвідчена заява свідків для доведення факту непроживання відповідача. При цьому позивачі не могли передбачити, що суд вважатиме зазначений доказ недопустимим.

Для повного встановлення обставин справи та ухвалення нового рішення, необхідним є виклик в судове засідання свідків, заяву яких було надано суду першої інстанції в якості доказу та які є сусідами позивачів.

Також зазначили, що перераховані судом першої інстанції постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц та постанови Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі №279/3572/18, ухвалені у справах про виселення, а не визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а тому вони не обґрунтовують висновків в даній справі.

У особи, яка 14 років не проживає за адресою місця реєстрації, не може бути достатніх і триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання, а тому формальне визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке не є її житлом в контексті практики ЄСПЛ, не є порушенням ст. 8 Конвенції.

Відзиву на апеляційну скаргу суду не надходило.

09.02.2022 ОСОБА_2 , ОСОБА_2 надіслали до суду письмове клопотання про проведення розгляду справи за їх відсутності. У разі перенесення судового розгляду та/або подальші засідання по справі просили проводити за їх відсутності, на підставі наявних в матеріалах справи документів. Апеляційну скаргу просили задовольнити (а.с.99,100).

В судове засідання сторони не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК Української РСР у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житла Солом`янського району м. Києва згідно з розпорядженням (наказом) від 29 березня 2002 року, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно на праві власності належить ОСОБА_4 та членам її сім`ї ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в рівних долях. (а.с.14).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.10.2005, виданого державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори, спадкоємцем 1/3 частки майна ОСОБА_4 є її син ОСОБА_2 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , що складає 1/12 частину квартири. Спадкове майно, на яке в указаній частці видано це свідоцтво, складається з ј квартири під номером АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частину спадкового майна видане ОСОБА_1 . Свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частину спадкового майна видане ОСОБА_5 (а.с.15, 16)

14.02.2013 між ОСОБА_3 (даруватель) в особі представника ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (обдаровуваний) укладено договір дарування частки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харченко Л. В.

За умовами вказаного договору, даруватель подарував, а обдаровуваний прийняв у дар 1/3 частку квартири під номером АДРЕСА_1 (а.с.21, 22).

На підставі вказаного договору державним реєстратором 14.02.2013 внесено запис про право власності 141932 до Державного реєстру прав на нерухоме мано (а.с.23).

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання від 19.07.2021, місце проживання ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 30.11.1999 р. по теперішній час (а.с.47).

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачами надано письмову заяву ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 від 22.05.2020 , справжність підписів яких було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Романенко М. Ю., відповідно до змісту якої заявники стверджують, що гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає за адресою: АДРЕСА_1 з жовтня місяця 2005 року і до сьогоднішнього дня (а.с.32).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не доведено обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх позовних вимог, останні не надали суду належних та достатніх доказів щодо відсутності та не проживання відповідача у спірній квартирі більше одного року без поважних причин.

Позивачами також не підтверджено, що відповідач у розумінні ч.2 ст. 107 ЖК Української РСР є членом сім`ї власників житла та вибув на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті.

Письмову заяву ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 від 22.05.2020 , справжність підписів яких було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Романенко М. Ю., суд першої інстанції не прийняв до уваги як доказ з підстав одержання його з порушенням порядку, встановленого законом.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності заявлених позовних вимог з таких підстав.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень ( ст. 77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом ( ч. 1 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання ( ст. 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом(частини перша, п`ята, шоста, сьома ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до частин першої - четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як вбачається з матеріалів справи, залишаючи подану позовну заяву без руху, суд першої інстанції сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, зазначив про необхідність надання доказів в підтвердження обставин, на які позивачі посилались як на підставу для своїх позовних вимог, зокрема, надання доказів вибуття відповідача на постійне місце проживання до іншого населеного пункту; доказів непроживання відповідача в спірній квартирі більше одного року.

На виконання ухвали суду, позивачами на підтвердження вказаних обставин надано письмову заяву ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 від 22.05.2020 (а.с. 32) та заявлено клопотання про розгляд справи за їх відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Додані до позову докази вважали вичерпними, зазначили, що інших доказів не мають (а.с. 31). В зміненій позовній заяві посили розгляд справи провести в порядку спрощеного провадження (а.с.39).

З огляду на викладене, за відсутності клопотання позивачів про виклик свідків, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість розгляду справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в тій частині, що письмова заява ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 від 22.05.2020 є недопустимим доказом з підстав одержання його з порушенням порядку, встановленого законом ( ч.1 ст. 78 ЦПК України).

Вказаний доказ не допускає сумніву щодо дотримання порядку його отримання та є письмовим доказом.

Разом з тим, неправильна кваліфікація вказаного доказу, як недопустимого, не призвела до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що вказаний письмовий доказ не є належним та достатнім для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), якими було обґрунтовано позовні вимоги, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У пункті шостому частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18).

Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Таким чином, вже на стадії підготовки позову позивач має визначити чіткий перелік доказів, якими будуть обґрунтовуватись заявлені позовні вимоги.

Заявляючи клопотання про виклик судом апеляційної інстанції в судове засідання свідків, з метою повного встановлення обставин справи та ухвалення нового рішення, позивачами не зазначено поважних причин, з яких вони не могли заявити клопотання про допит свідків суду першої інстанції.

З огляду на викладене, правові підстави для витребування нових доказів судом апеляційної інстанції відсутні.

Позивачами не надано суду належних та достатніх доказів, які б своїй сукупності підтверджували ту обставину, що відповідач добровільно залишив спірне житлове приміщення, в ньому не проживає без поважних причин більше встановленого законом строку, вибув на постійне проживання до іншого населеного пункту, має в наявності інше житло тощо, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 червня 2022 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк