1Справа № 335/4387/21 2/335/197/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Крамаренко І.А., за участю секретаря Деркач А.А., розглянувши у порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання договору дарування квартири недійсним та скасування реєстраційної дії, -

ВСТАНОВИВ:

23.04.2021 позивач ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Гришина С.В., звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання договору дарування квартири недійсним та скасування реєстраційної дії, в обґрунтування якого зазначив наступне.

07.09.2020 ОСОБА_1 надано у позику ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 54 500 доларів США з щомісячною виплатою 1,5% від суми позики, про що останнім власноручно написано розписку. Станом на 16.04.2021 сума заборгованості та відсотки не повернуті ОСОБА_1

15.04.2021 позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 безоплатно відчужив своє нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на користь сина ОСОБА_3 шляхом укладання Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кушніренко О.Г., 16.10.2020 за №3043.

Вважає, що договір дарування нерухомого майна є недійсним з моменту його підписання, оскільки не спрямований на настання дійсних правових наслідків, тобто фіктивним. Зазначає, що відповідачу достовірно відомо про можливість накладення арешту, звернення стягнення на його нерухоме майно, у разі несплати ним грошових коштів на користь позивача за борговою розпискою. З метою уникнення можливості негативних наслідків, ОСОБА_2 відчужив майно, що належало йому на праві власності, не маючи при цьому дійсних намірів на передачу права власності іншій особі. При цьому, відповідач продовжує користуватися квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку із чим, вважає, що оскаржуваний договір дарування має усі ознаки фіктивних правочинів, з огляду на що має бути визнаний недійсним з моменту укладення.

На підставі викладеного, просить суд, визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кушніренко О.Г., 16.10.2020 за №3043, з моменту його укладання. Скасувати реєстраційну дію щодо реєстрації права власності ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , проведену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кушніренко О.Г. 16.10.2020, індексний номер 54608327 від 16.10.2020. Стягнути з відповідачів усі судові витрати.

Ухвалою судді від 29.04.2021 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання договору дарування квартири недійсним та скасування реєстраційної дії - залишено без руху.

Ухвалою суду від 30.04.2021 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Ухвалою судді від 28.05.2021 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання договору дарування квартири недійсним та скасування реєстраційної дії, у порядку загального позовного провадження. Розпочато у справі підготовче провадження та призначено підготовче засідання. Витребувано у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кушніренко Олени Георгіївни, засвідчену належним чином копію договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , серія та номер: 3043, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кушніренко О.Г. 16.10.2020, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та копії засвідчених належним чином нотаріальної справи № 3043.

14.07.2021 на адресу суду від приватного нотаріуса надійшли запитувані документи, на виконання ухвали суду від 28.05.2021.

Ухвалою суду від 11.11.2021 задоволено клопотання представника позивача та витребувано у Комунального підприємства «Водоканал» актуальну інформацію щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 11.11.2021 закрито підготовче провадження та призначено вказану цивільну справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання позивач не з`явився, представник позивача - адвокат Гришин С.В. надав суду заяву про проведення судового засідання без участі сторони позивача, відповідно до якої підтримав позовні вимоги, на підставах зазначених у позові та просить їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідачі у судові засідання не з`явилися, причини неявки не повідомили, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином та у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

Вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку.

У відповідності зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 отримав у борг від позивача ОСОБА_1 суму грошових коштів у розмірі 54 500 доларів США із щомісячною виплатою 1,5% від вказаної суми та зобов`язався погасити усю заборгованість до 01.01.2021, про що склав відповідну розписку від 07.09.2020. (а.с.7).

16.10.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кушніренко О.Г., зареєстровано в реєстрі за №3043, що підтверджується копіями документів, наданих нотаріусом (а.с.41-60), та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.02.2021 за №242624848 (а.с.8).

Відповідно до заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.07.2021 у цивільній справі ЄУН 335/4141/21, позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики розміром 54 500 доларів США, проценти за користування позикою за період з 07.09.2020 по 07.04.2021 розміром 5 722 доларів США 50 центів, три процента річних за період з 02.01.2021 по 14.04.2021 розміром 14 доларів США 23 центи, а всього стягнуто 60 236 доларів США 73 центи, а також судові витрати зі сплати судового збору розміром 11 350,00 грн. Рішення набрало законної сили 06.08.2021. (а.с.64-65).

Згідно ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, правочин завжди дійсний, але він може бути дійсним умовно. Заінтересована особа може його оспорити, і тоді він втратить силу за рішенням суду.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За нормою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із чч.2 та 3 ст.13 ЦК при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (у тому числі й дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своїх близьких родичів після винесення рішення на користь кредитора про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора та спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК).

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК, необхідно урахувати, що: 1) відповідач відчужив майно після ухвалення рішення про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Водночас, за висновками правового висновку Великої палати ВС, викладеного у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц, будь-який правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинне бути виконане належним чином, а тому кожний кредитор управі розраховувати, що всі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому всі боржники мають на меті добросовісно виконати всі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається про людське око, таким критеріям відповідати не може.

З урахуванням зазначеного вище правового висновку Великої Палати Верховного Суду позивач управі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена в ст.234 ЦК, так і інша, наприклад, передбачена в ст.228 ЦК.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17, Суд зазначив, що у юридичній науці такі правочини відомі як фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду інтересам кредиторів). Загальної норми, яка б безпосередньо встановлювала нікчемність або можливість бути визнаними недійсними договорів, які мають такий юридичний дефект, цивільне законодавство не містить. Разом з тим у судовій практиці договір, укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, кваліфіковано як фіктивний у справах за позовами осіб, на шкоду чиїм майновим інтересам відповідачами у цих справах були за твердженнями позивачів вчинені відповідні правочини (постанови Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16, від 23.08.2017 у справі №306/2952/14-ц, від 09.09.2017 у справі № 359/1654/15-ц). Отже такі правочини можуть вважатись фіктивними правочинами. Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання.

Разом з цим, одне лише посилання на обставини укладення спірного договору без наміру відчужити майно на користь пов`язаної особи без здійснення оплати та з метою уникнення на нього стягнення, є лише припущенням, доки позивачем не буде надано відповідних належних і достатніх доказів того, що такі обставини дійсно існували під час укладення спірного договору.

В свою чергу позивачем не надано жодного доказу, який би вказував на наявність очевидної недобросовісності та зловживання правами стосовно кредитора під час укладення договору дарування квартири від 16.10.2020, тож покликання на ці обставини є непідтвердженими. Відповідач ОСОБА_3 , не мав жодних зобов`язань перед позивачем. А посилання на те, що ОСОБА_2 відчужено належну йому квартиру на користь власного сина ОСОБА_3 , не є достатнім для висновку про очевидну недобросовісність та не є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Позивач вважає, що підставою недійсності Договору дарування квартири від 16.10.2020 є очевидні дії недобросовісності та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки відповідач будучі достовірно обізнаним про можливість накладення арешту, звернення стягнення на його майно, у разі несплати грошових коштів на користь позивача за борговою розпискою, безоплатно відчужує належне йому майно на користь власного сина.

Однак, слід звернути увагу на те, що боргова розписка складена відповідачем ОСОБА_2 07.09.2020 (із строком повернення до 01.01.2021), а оскаржуваний Договір дарування квартири укладений 16.10.2020, тобто через півтора місяця після складання вказаної розписки та ще до настання строку повного розрахунку за розпискою (до 01.01.2021), що свідчить про те, що правочин учинено відповідачем у період, коли у нього був відсутній обов`язок щодо погашення заборгованості, оскільки на час укладання договору дарування 16.10.2020 заборгованості перед позивачем у відповідача не існувало.

Отже, такі доводи позивача є припущенням, на якому доказування ґрунтуватися не може.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно, а його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

На підтвердження обставин, що дійсним наміром вчинення Договору дарування було приховування майна відповідачем від неминучого звернення стягнення на нього позивач покликається, що відповідач був обізнаний про можливість накладення арешту, звернення стягнення на майно, у разі несплати останнім грошових коштів за борговою розпискою.

Натомість такі доводи не є достатніми для визнання спірного договору недійсним. При цьому, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики 16.04.2021 (судове рішення ухвалено 06.07.2021), тобто вже після відчуження майна відповідачем ОСОБА_2 та після спливу більше трьох місяців, як сплив строк боргової розписки (до 01.01.2021).

Водночас, як встановлено судом та не оспорюється сторонами, оспорюваний договір дарування укладено у письмовій формі, з додержанням вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення, сторони в належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, договір підписаний обома сторонами, що підтверджує відповідність договору внутрішній волі сторін та вимогам законодавства, що звичайно ставляться до них.

Оскільки позивачем не доведено належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, факту порушення його прав чи інтересів з боку ОСОБА_2 укладенням спірного договору, а також того, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) не додержано встановлених статтею 203 ЦК України вимог, враховуючи положення статті 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину, суд приходить до переконання про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Отже, позивачем не підтверджено порушення відповідачем ОСОБА_2 основних принципів цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності, а також перевищення ним своїх цивільних прав.

Згідно зі статтями 316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Суд зазначає, що факт наявності боргової розписки, строк виконання якої, на момент укладення договору дарування не настав, не призводить до виникнення у кредитора права щодо будь-якого майна боржника.

Не ставлячи під сумнів наявність у ОСОБА_2 грошових зобов`язань перед позивачем, відповідальність за виконання яких він може нести, в тому числі, всім належним йому майном, суд зазначає, що лише наявність у боржника непогашених грошових зобов`язань не дає кредитору достатніх підстав оскаржувати будь-які вчинені боржником правочини за відсутності належних правових підстав. До того ж, позивач не є стороною спірного договору, а відтак за правилами частини 2 статті 215 ЦК України має право на звернення до суду із позовом про визнання недійсним правочину, якщо він доведе, що є заінтересованою особою та підтвердить, що його права і законні інтереси безпосередньо порушені договором; у результаті визнання договору недійсним та проведення реституції його права чи інтереси будуть відновлені.

Водночас, встановлені судом вищенаведені обставини справи вказують на те, що позивачем не підтверджено порушення спірним правочином його прав або інтересів. В свою чергу, дії самого ОСОБА_2 були, серед іншого, спрямовані на реалізацію майнових прав іншого відповідача, який не має жодних зобов`язань перед позивачем.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд вважає, що відсутні обставини які доводять обґрунтованість заявлених вимог, а тому позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування квартири від 16.10.2020, є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

У зв`язку із цим, вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав, індексний номер 54608327 від 16.10.2020, також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові - на позивача.

Відтак, судові витрати слід віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 12, 13, 76-81, 82, 141, 258-259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання договору дарування квартири недійсним та скасування реєстраційної дії - відмовити.

Повне судове рішення складено 08 червня 2022 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення судового рішення, апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І.А. Крамаренко