Справа № 522/6124/21
Провадження № 2/522/497/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Федчишеної Т. Ю.,

за участі секретаря судового засідання Гаркуші Є. О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Горбачової Н. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення.

В обґрунтування позову зазначила, що їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 15 грудня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І. М., зареєстрованого у реєстрі за № 3155, в КП «ОМБТІ та РОН» в книзі 814пр-36, номер запису 63, належала квартира АДРЕСА_1 .

01 лютого 2013 року між нею та ОСОБА_3 у простій письмовій формі укладено договір позики, за умовами якого вона отримала від ОСОБА_3 у борг кошти в сумі 60 000 доларів США на строк не менше ніж 6 місяців під 18 % річних, що складає суму, еквівалентну 900 доларів США щомісячно. Згідно з п. п. 2, 3 договору, позичальник надає в забезпечення кредиту об`єкти нерухомості, що вказані у договорах купівлі-продажу від 01.02.2013, укладених між сторонами. У відповідності до п. 5 договору сторони встановили, що по закінченню дії договору позичальник повертає повну суму кредиту, а кредитор повертає позичальнику (або його довіреній особі) заставне майно шляхом переоформлення по договору купівлі-продажу за рахунок позичальника.

На виконання домовленостей, передбачених у договорі позики, 01.02.2013 між нею та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н. В. за реєстровим № 141, за яким ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_3 купив нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

Указує, що протягом тривалого часу щомісячно вона повертала кошти ОСОБА_3 , про що свідчать відповідні підписи про отримання грошей на договорі позики, однак у липні 2015 року ОСОБА_3 почав вимагати повернення усієї суми боргу у розмірі 60 000 доларів США, без урахування вже сплачених нею коштів.

Після цього, 05.11.2015 між ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Верезуб К. О. та зареєстрований в реєстрі за № 442, за умовами якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_2 .

Зазначає, що вона була вимушена звернутися до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування шкоди, з тих підстав, що дійсним наміром сторін, та зокрема ОСОБА_1 , була передача квартири саме в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, а не її продаж ОСОБА_3 , проте за результатами розгляду даного позову ухвалено рішення від 12.10.2017, яке залишене без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 14.06.2018, яким їй у задоволенні позову було відмовлено, однак судом апеляційної інстанції встановлено дійсні правовідносини, що виникли між сторонами, а саме те, що дійсним наміром сторін було не відчуження нерухомого майна за договором купівлі-продажу, а забезпечення нерухомим майном виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором позики.

Указує, що вона також зверталася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним з підстав його фіктивності, однак рішенням від 28.01.2020 у задоволенні позову їй було відмовлено, дане рішення оскаржується нею в апеляційному порядку.

Окрім того зазначає, що згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію від 19 вересня 2018 року № 1244, виданою виробничою дільницею № 9 КП ЖКС «Порто-Франківський», вона була зареєстрована з 04 жовтня 2006 року та постійно проживала в указаній квартирі, несла усі витрати по ремонту квартири та сплаті комунальних послуг, будь-які вимоги відповідачем про її виселення з квартири не пред`являлися, а ОСОБА_2 не чинив дій щодо користування указаною квартирою, не намагався вселитися та занести особисті речі.

Однак, надалі вона не змогла потрапити до квартири, оскільки відповідач змінив замки, чим обмежив її доступ до квартири, окрім того їй стало відомо, що відповідач зняв її з реєстрації місця проживання, у зв`язку з чим вона була вимушена звернутися до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину.

Зазначає, що наразі вона не може потрапити до квартири та забрати особисті речі, іншого житла для проживання вона не має, а її було фактично виселено без будь-яких письмових попереджень з боку відповідача та без відповідного рішення суду, а відповідач, як новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав ОСОБА_1 на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що вона має зареєстроване місце проживання у квартирі.

На підставі наведеного, просить суд усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

13 липня 2021 року від ОСОБА_2 до суду надійшли письмові пояснення, у яких він зазначив про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , вважає доводи позивача неспроможними та такими, що не відповідають дійсності, оскільки із договору купівлі-продажу від 01.02.2013 слідує, що його сторони дійшли згоди саме з приводу купівлі-продажу спірного нерухомого майна, жодних посилань за його змістом на те, що даний договір укладено на забезпечення виконання певних зобов`язань такий договір не містить. Відповідно до п. 2 договору продаж вчинено за 450 000 гривень, які продавець одержав від покупця повністю до підписання цього договору. Підписання договору свідчить про те, що розрахунки за вищезазначену квартиру здійснені повністю та про відсутність претензій до покупця по оплаті з боку продавця. Продавець передав вищезазначену квартиру покупцю, а покупець прийняв її у продавця, до підписання цього договору. Зазначена в договорі ціна, за яку продана вищезазначена квартира визначена сторонами за взаємним погодженням, за відсутності примусу як будь-кого із сторін, так і з боку третіх осіб, а також збігу будь-яких важких обставин. Сторони свідчать, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічні об`єкти нерухомого майна; за їх розсудом визначена в цьому договорі ціна є справедливою і відповідає дійсній ринковій вартості. Відповідно до п.10 договору купівлі-продажу сторони стверджують, що цей договір не є фіктивним, удаваним і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Відповідно до п. 12 Договору, продавець свідчить, що йому відомо та зрозуміло, зокрема, ст. 203 ЦК України. Крім того у п. 4 Договору продавець ОСОБА_1 свідчить, що згадана квартира належить їй на праві особистої приватної власності, до цього часу нікому другому не продана, не подарована, не заставлена, як внесок до статутного капіталу (фонду) юридичних осіб не внесена, іншим особам не відчужена, під податковою заставою та забороною відчуження (арештом) не перебуває, боргом за житлово-комунальні послуги і податки не обтяжена, сервітути та обмеження відносно неї не встановлені, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб, у тому числі малолітніх, неповнолітніх, недієздатних та обмежено дієздатних (в тому числі за договором оренди, найму, позички або лізингу), як у межах так і за межами України немає, як юридична адреса вона не використовується та знаходиться у стані, якій є повністю придатним для використання її за цільовим призначенням, прихованих недоліків чи інших дефектів немає.

Указує, що після укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_3 було проведено реконструкцію квартири, 26.02.2013 ДАБК в Одеській області зареєстровано декларацію про готовність об`єкту до експлуатації на ім`я ОСОБА_3 , 08.04.2013 отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, після чого останній розпорядився своїм майном за власним розсудом та продав квартиру відповідно до договору купівлі-продажу 05.11.2015, власником якої наразі він є.

Зазначає, що ОСОБА_1 двічі зверталася до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, однак рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 12 жовтня 2017 року у справі № 522/13850/15-ц та рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 28 січня 2020 року у справі № 522/17802/19 встановлено, що при укладенні договору купівлі-продажу сторони добровільно дійшли згоди щодо всіх умов, зокрема щодо ціни, порядку оплати, тощо, при цьому діяли добровільно, без будь-якого примусу як фізичного, так і морального, на підставі вільного волевиявлення, яке відповідає їхній внутрішній волі. Обидва рішення переглянуті апеляційним судом Одеської області та Одеським апеляційним судом, Верховним судом і залишені без змін.

Вважає, що правовідносини між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з приводу позики існували, але не стосуються відчуження ОСОБА_5 її нерухомого майна. Між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 01.02.2013 був укладений договір позики, відповідно до якого позивач взяла у борг у ОСОБА_3 60 000 доларів США, свої зобов`язання не виконувала, у зв`язку з чим ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про припинення договору та стягнення грошових коштів. Рішенням Приморського районного суду у справі №522/21443/19 від 23.10.2020, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_3 задоволено.

Зазначає, що ОСОБА_1 у спірній квартирі не проживала, її особистих речей у ній немає, квартиру здавала в оренду, має на праві власності інше житло, а саме квартиру АДРЕСА_3 , а посилання позивача на довідку № 115 від 23.09.2018, як на доказ проживання у спірній квартирі, вважає помилковим, адже реєстрація особи не є доказом її проживання за даною адресою.

19 серпня 2021 року від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Гусельщикова М. А., до суду надійшли письмові пояснення із посиланням на те, що постановою Одеського апеляційного суду від 14.02.2020 у справі № 522/12069/18 встановлено, що ОСОБА_1 є колишньою власницею квартири АДРЕСА_1 та з 04 жовтня 2006 року зареєстрована й до теперішнього часу (на момент розгляду справи) проживає у спірній квартирі. Указує, що дана постанова має преюдиційне значення для вирішення цієї справи, оскільки у цій справі брали участь ті ж особи, щодо яких встановлені ті обставини, факт проживання ОСОБА_1 у квартирі безпосередньо досліджувався і встановлювався судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового рішення. Крім того, указує, що рішенням суду апеляційної інстанції встановлений факт порушення прав ОСОБА_1 на проживання у спірній квартирі, а посилання відповідача на договір позики та договір купівлі-продажу квартири вважає такими, що не мають правового значення, оскільки не стосуються предмету розгляду даної справи, а саме права ОСОБА_1 проживати у вказані квартирі.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача адвокат Горбачова Н. В у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала.

Заслухавши позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

За змістом частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

ЄСПЛ вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року).

ЄСПЛ не виключає можливості того, що особа, яка має право на користування житлом, не будучи його власником, може мати майнові права або інтерес, визнані відповідно до внутрішньодержавного законодавства, щодо житла, і такий інтерес буде представляти його або її «майно», що захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Однак за загальним правилом право проживати в певному нерухомому майні, що не належить заявнику, не складає «майно» за змістом зазначеного положення (PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13 and 15320/13, § 78, ЄСПЛ, від 11 січня 2017 року).

У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України).

Тлумачення статті 391 ЦК України дає підстави для висновку, що негаторний позов - це вимога власника (особи, яка має речове право на чуже майно) про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником (особою, яка має речове право на чуже майно) права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння.

Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника (особи, яка має речове право на чуже майно), тобто при порушенні насамперед такої правомочності власника, як користування та розпорядження своїм майном.

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що: «одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна».

По своїй суті позов про вселення є різновидом негаторного позову, і тому коли в особи відсутнє право власності чи речове право на чужу річ, такий позов задоволений бути не може.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 750/256/19.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05 листопада 2015 року, укладеного між ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Верезуб К. О. за реєстровим номером 442.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач змінив замки, чим обмежив її доступ до квартири та створив їй перешкоди у користуванні спірною квартирою, окрім того їй стало відомо, що відповідач зняв її з реєстрації місця проживання, у зв`язку з чим просить вселити її у квартиру в судовому порядку.

Вирішуючи спір, суд виходить з того, що особа, яка вважає порушеним своє право на користування житлом повинна довести правомірність свого проживання у даному житловому приміщенні.

Згідно з довідкою про зняття з реєстрації місця проживання за відомостями Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 04.04.2019, ОСОБА_1 з 04.04.2019 знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 у зв`язку з втратою права користування житлом, витяг № 47052725 від 05.11.2015, договір купівлі-продажу № 442 від 05.11.2015, інформаційна довідка № 162303449 від 04.04.2019.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За змістом ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації, окрім іншого, документи, що підтверджують право на проживання в житлі.

Аналізуючи вказані норми Закону слід зазначити, що відсутність реєстрації не впливає на реалізацію прав і свобод, передбачених Конституцією, проте, після зняття з реєстрації в житловому приміщенні право на подальше користування ним повинно ґрунтуватися на законній підставі.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, позивачем не доведено належними та допустимими доказами правомірності користування спірною квартирою.

Також не є належними доказами правомірності користування позивачем спірною квартирою і показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , надані в судовому засіданні.

Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що ОСОБА_1 не є власником спірної квартири, разом з тим доводи позивача про протиправність вибуття з її власності квартири були предметом розгляду судами різних інстанцій та за результатами їх розгляду не знайшли свого підтвердження.

За таких обставин, оскільки ОСОБА_1 втратила право користування спірною квартирою у зв`язку з припиненням права власності на це майно, а інших доказів правомірності користування указаним майном позивачем не надано, тому правові підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені ОСОБА_1 слід залишити за нею.

Керуючись ст. 12, 76-81, 263, 265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 27.01.22.

Суддя Т. Ю. Федчишена