Житомирський апеляційний суд
Справа №935/1286/21 Головуючий у 1-й інст. Янчук В. В.
Категорія 76 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Ковальчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №935/1286/21 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» щодо зобов`язання відповідача видати наказ про поновлення позивача на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та витрат на правничу допомогу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою через представника ОСОБА_2 ,

на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 18 листопада 2021 року, яке ухвалене під головуванням судді Янчук В.В. у м. Коростишеві,

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1 через представника адвоката Князєва Віктора Володимировича звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (далі ПАТ «Укрнафта»). Позивач через представника просила: зобов`язати відповідача видати наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді, з якої її було незаконно звільнено, з подальшим одночасним звільненням на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін); зобов`язати відповідача видати позивачу дублікат трудової книжки без унесення до неї запису про звільнення за прогул без поважних причин, визнаного судом недійсним; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 01 жовтня 2020 року по 01 серпня 2021 року в сумі 48 760,93 грн; стягнути з відповідача на користь позивача завдану незаконним звільненням і відмовою у поновленні та виплати належних сум моральну шкоду в сумі 2 000 грн; стягнути з ПАТ «Укрнафта» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правову допомогу адвоката, пов`язану з розглядом даної справи, в сумі 5 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 14 грудня 2018 року ОСОБА_1 перебувала з ПАТ «Укрнафта» в трудових відносинах на умовах трудового договору, укладеного на невизначений строк. Працювала на посаді оператора заправних станцій 3 розряду АЗС №05/001 відділення реалізації нафтопродуктів по Житомирській області. ОСОБА_1 08 серпня 2019 року отримала копію наказу відповідача від 07 серпня 2019 року №1667-к про звільнення за прогул без поважних причин 24 червня 2019 року за п.4 ст.40 КЗпП України. Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 12 серпня 2020 року наказ ПАТ «Укрнафта» про звільнення ОСОБА_1 за прогул визнано незаконним та скасовано, а також стягнуто на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 24 червня 2019 року по 08 серпня 2019 року в сумі 9 404,37 грн. та у відшкодування моральної шкоди - 1 000 грн. Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 15 лютого 2021 року зобов`язано ПАТ «Укрнафта» видати ОСОБА_1 дублікат трудової книжки без унесення запису про звільнення за прогул без поважних причин, а також стягнуто на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 09 серпня 2019 року по 30 вересня 2020 року в сумі 68 277 грн і у відшкодування моральної шкоди - 1 000 грн. Рішення суду в частині видачі позивачу дублікату трудової книжки, без унесення запису про звільнення за прогул без поважних причин, залишається невиконаним. Відповідач відмовляється провести передбачену законом процедуру поновлення ОСОБА_1 на роботі на підставі визнання судом незаконним та скасування наказу про звільнення позивача за прогул, з одночасним подальшим звільненням ОСОБА_1 за згодою сторін. Лише після видання наказу (розпорядження) про поновлення працівника на роботі на колишній посаді та внесення відповідних даних до трудової книжки обов`язок роботодавця з поновлення працівника вважається виконаним. Заходів щодо поновлення ОСОБА_1 , як незаконно звільненого працівника, на роботі з подальшим звільненням за згодою сторін, видачі дублікату трудової книжки відповідачем не здійснено, що стало підставою чергового звернення за захистом до суду з цим позовом. Через умисну бездіяльність відповідача та невиконання рішення суду в повному обсязі ОСОБА_1 було завдано моральної шкоди.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 18 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період із 01 жовтня 2020 року по 01 серпня 2021 року та у відшкодуванні моральної шкоди, через представника адвоката Князєва В.В. подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в частині середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що рішенням суду в справі №935/1559/19 визнано наказ про звільнення незаконним. Відповідач незаконний наказ про звільнення ОСОБА_1 за прогули скасував, але наказ про поновлення на роботі не видав, оскільки, на думку роботодавця, судове рішення не зобов`язувало його вчиняти такі дії, зокрема, поновлювати ОСОБА_1 на роботі. Разом із тим, законом встановлено, що скасування наказу про звільнення працівника автоматично тягне за собою поновлення його на роботі та вирішення питання щодо відшкодування останньому середнього заробітку. Після рішення суду в справі №935/2236/20 відповідач видав ОСОБА_1 дублікат трудової книжки, але без запису про звільнення, що свідчить про існування між сторонами певних трудових відносин. ОСОБА_1 неодноразово зверталася до роботодавця з вимогою виконати рішення суду та видати наказ про її поновлення на роботі, щоб у неї з`явилася можливість подати заяву про звільнення, та у зв`язку із незаконним звільненням виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу до моменту такого звільнення. Проте, суд першої інстанції у задоволенні таких вимог відмовив, виходячи із того, що позивач пропустила визначений частиною першою ст.233 КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду, адже дізналася про порушення свого права у 2019 році, тобто після незаконного звільнення, а з позовом звернулася у 17 травня 2021 року. Така позиція суду першої інстанції є незаконною. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 листопада 2016 року в справі №6-1395цс16, вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до частини другої ст.233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду. Оскільки має місце порушення трудового законодавства з боку роботодавця, зокрема, про оплату праці, та позивач на час подачі апеляційної скарги перебуває у трудових відносинах із відповідачем, строк звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є необмеженим.

Від ПАТ «Укрнафта» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому порушено питання про продовження строку для його подання. Причина пропуску строку обґрунтована вторгненням РФ на територію України та проведенням бойових дій. Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 із 24 лютого 2022 року на всій території України запроваджено воєнний стан, а у місті Києві - комендантська година. В умовах воєнного стану та режиму комендантських годин було припинено або ж суттєво обмежено роботу громадського транспорту, підприємств зв`язку, а численні та постійні повідомлення про загрозу авіаударів у м. Києві впродовж лютого-травня 2022 року вимагали постійного перебування в укриттях з метою захисту життя, що унеможливило своєчасне подання відповідачем відзиву на апеляційну скаргу (що вимагало його написати, надрукувати, підписати у паперовій формі, надіслати його копії та додані до нього документи іншим учасникам справи). Строк для подання відзиву на апеляційну скаргу встановлений судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження від 14 січня 2022 року п`ятнадцять днів з дня отримання копії ухвали. Копію ухвали відповідач отримав 14 лютого 2022 року, тобто строк на подання відзиву закінчився 01 березня 2022 року. Відповідно до частини другої ст.127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи. Апеляційний суд вважає, що строк для подання відзиву на апеляційну скаргу пропущено з поважних причин, а тому ухвалив його продовжити. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку подано відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У судове засідання, яке за клопотанням представника відповідача проведено апеляційним судом у режимі відеоконференції, позивач та її представник не з`явилися. Повідомлення представника учасника справи вважається повідомленням і цієї особи (а.с.107-108). Клопотань про відкладення розгляду справи не спрямовували. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Представник відповідача адвокат Дубчак Сергій Євгенович проти задоволення апеляційної скарги заперечив. При цьому пояснив, що згідно з поданою ОСОБА_1 заявою про звільнення з роботи від 27 січня 2022 року та відповідно до угоди про припинення трудового договору від 27 січня 2022 року позивач звільнена на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Трудова книжка разом із копією наказу про припинення трудового договору від 28 січня 2022 року №01/01/12/01/03/13/2-к та примірником угоди про припинення трудового договору від 27 січня 2022 року, відповідно до прохання ОСОБА_1 , зазначеному у заяві від 27 січня 2022 року, надіслана на адресу її проживання. Згідно з п.3 угоди про припинення трудового договору від 27 січня 2022 року сторони домовилися, що з дати припинення трудових відносин (28 січня 2022 року) відсутні будь-які зобов`язання, враховуючи процесуальні, та сторони не мають претензій. Також при звільненні позивача відповідно до п.2 угоди про припинення трудового договору від 27 січня 2022 року ПАТ «Укрнафта» виплатило ОСОБА_1 заробітну плату пропорційно відпрацьованому часу та здійснило компенсацію невикористаних днів відпустки. Із 26 листопада 2020 року позивач залишалася працівником ПАТ «Укрнафта» та продовжувала до 27 січня 2022 року ігнорувати виконання своїх трудових обов`язків щодо приходу на роботу та виконання завдань, виплата здійснена 28 січня 2022 року за невикористані дні відпустки. Наразі сторони з 28 січня 2022 року врегульовали відносини за весь період роботи позивача, в тому числі з 26 листопада 2020 року по 27 січня 2022 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаженій частині відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач має право на поновлення на посаді, з якої її було звільнено незаконно, але остання у справі №935/1559/19 із вимогами про її поновлення на роботі не зверталася та суд не ухвалював рішення про її поновлення на роботі. ПАТ «Укрнафта» після скасування наказу про звільнення також не приймав рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі. Позивач про порушення свого права (про поновлення на роботі) була обізнана з серпня 2019-2020 років, але з позовною вимогою про зобов`язання відповідача видати наказ про поновлення на роботі звернулася 17 травня 2021 року, пропустивши без поважних причин строк звернення до суду, визначений частиною першою ст.233 КЗпП України. Суд не вбачав підстав для поновлення строку звернення до суду, а тому відмовив у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача видати наказ про поновлення позивача на роботі. Оскільки суд відмовив у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача видати наказ про поновлення на роботі, то відмовлено й у задоволенні похідних вимог про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що наказом ПАТ «Укрнафта» від 07 серпня 2019 року №1667-к ОСОБА_1 з 24 червня 2019 року була звільнена з посади оператора заправних станцій 3 розряду АЗС №05/001 відділення реалізації нафтопродуктів по Житомирській області за прогул без поважних причин, на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 12 серпня 2020 року, яке судом апеляційної інстанції залишено без змін, наказ ПАТ «Укрнафта» від 07 серпня 2019 року №1667-к "Про застосування заходів дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення ОСОБА_1 » визнаний незаконним та скасований; стягнуто з ПАТ «Укрнафта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 9 404,37 грн. за період із 24 червня 2019 року по 08 серпня 2019 року, а також у відшкодування моральної шкоди - 1 000 грн.

У зв`язку з набранням рішенням Коростишівського районного суду від 12 серпня 2020 року законної сили наказом ПАТ «Укрнафта» від 27 листопада 2020 року №2327/1-к скасований наказ від 07 серпня 2019 року №1667-к.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 15 лютого 2021 року, яке набрало законної сили 26 березня 2021 року, зобов`язано ПАТ «Укрнафта» видати ОСОБА_1 дублікат трудової книжки без унесення до неї запису про звільнення за прогул без поважних причин; стягнуто з ПАТ «Укрнафта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 68 277 грн. за період із 09 серпня 2019 року по 30 вересня 2020 року, а також у відшкодування моральної шкоди - 1 000 грн.

Визнавши наказ про звільнення ОСОБА_1 незаконним, суди виходили із того, що позивач була звільнена неправомірно. Рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника суд не ухвалював. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи, про що належним чином повідомлений працівник, якого фактично допущеного до роботи (правовий висновок, висловлений Верховним Судом у постанові від 03 квітня 2019 року в справі №569/7860/16-ц). Відповідач наказ про звільнення позивача скасував. За таких обставин, коли наказ про прийняття позивача на роботу є чинним, а наказ про її звільнення визнаний судом незаконним та роботодавець наказ про звільнення скасував, сторони продовжили перебувати у трудових відносинах.

За положеннями частини першої ст.233 КЗпП України, у редакції, чинній до 10 червня 2021 року, працівник міг звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

ОСОБА_1 заявою від 27 січня 2022року звернулася до відповідача про звільнення її з роботи з 28 січня 2022 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін). Окрім того, між сторонами 27 січня 2022 року укладена угода про припинення трудового договору, за умовами якої сторони домовилися припинити трудовий договір (трудові відносини) за угодою сторін 28 січня 2022 року, що є останнім робочим днем позивача. Також зазначено, що ОСОБА_1 виплачується заробітна пропорційно відпрацьованому часу та компенсація невикористаних днів відпустки відповідно до чинного законодавства. Наказом ПАТ «Укрнафта» від 28 січня 2022 року №01/01/12/01/03/13/2-к ОСОБА_1 звільнена 28 січня 2022 року з посади оператора заправних станцій 3 розряду ВРНП по Житомирській області АЗС №05/001 за згодою сторін, згідно з п.1 ст.36 КЗпП України, з виплатою, зокрема, компенсації за 28 кал. днів за невикористану відпустку за період із 08 серпня 2019 року по 30 вересня 2020 року.

Заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена ст.2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також із інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Компенсація за невикористані дні щорічної відпустки є частиною заробітної плати (такий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 04 травня 2018 року в справі №808/858/16).

Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 02 листопада 2016 року в справі №6-1395цс16), вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до частини другої ст.233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду, а тому висновки суду першої інстанції щодо відмови у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період із 01 жовтня 2020 року по 26 листопада 2020 року суперечить фактичним обставинам справи.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковими періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Крім того, положеннями розділу 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100, передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати.

Середньоденна заробітна плата складає 221,67 грн. Середня заробітна плата за період із 01 жовтня 2020 року по 26 листопада 2020 року складає 9 088,82 грн. (4 876,93 грн. (за жовтень 2020 року)) + 4 211,89 грн. (за листопада 2020 року (221,67 грн. *19 р.д.)). Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до положень ст.376 ЦПК України колегія суддів апеляційного суду скасовує рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалює у цій частині нове судове рішення про часткове задоволення, яким стягує з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 9 088,82 грн. за період із 01 жовтня 2020 року до 26 листопада 2020 року. Сума визначена без урахування податків та інших обов`язкових платежів, що узгоджується із роз`ясненнями, які надані судам у п.6 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника.

Так, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП України).

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно зі статтею 237-1 КЗпП України, є порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, від 12 липня 2007 року).

Як правильно зазначено судом першої інстанції, позивач була незаконно звільнена, що вказує на наявність порушення прав ОСОБА_1 у сфері трудових відносин. Разом із тим, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що таке порушення на даному етапі призводило до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Навпаки, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечив відновлення становища, яке існувало до порушення права, що є для позивача своєрідною достатньою сатисфакцією, враховуючи обставини справи. Негативних наслідків (втрат) немайнового характеру умисної бездіяльності відповідача щодо невиконання рішення суду не доведено також, а тому виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості у стягненні моральної шкоди слід відмовити.

Наразі між сторонами вже укладена угода про припинення трудового договору та відповідачем за заявою позивача видано наказ про її звільнення за угодою сторін, а тому вимога про зобов`язання відповідача видати наказ про поновлення позивача на посаді є суперечливою, а спосіб захисту неефективним. Спосіб захисту не повинен шкодити позивачу.

Отже, рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача видати наказ про поновлення позивача на посаді та стягнення моральної шкоди змінити, виклавши мотивувальну частину рішення з урахуванням мотивів цієї постанови.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 18 листопада 2021 року в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про часткове задоволення.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 жовтня 2020 року до 26 листопада 2020 року в сумі 9 088 грн. 82 коп.

Сума визначена без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

Рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача видати наказ про поновлення позивача на посаді та стягнення моральної шкоди змінити, виклавши мотивувальну частину рішення з урахуванням мотивів цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: