Головуючий у І інстанції Мерзлий Л.В.
Провадження №22-ц/824/2356/2022 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,
суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,
при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою Державної установи «Бучанська виправна колонія (№85)» на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Бучанська виправна колонія (№85)» про стягнення середнього заробітку та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом до Державної установи «Бучанська виправна колонія (№85)», в якому просив стягнути з Державної установи «Бучанська виправна колонія (№ 85)» на свою користь середній заробіток у сумі 55 447,04 грн. за період з дня увільнення від служби, тобто з 15.11.2020 року по 31.07.2021 року та зобов`язати Державну установу «Бучанська виправна колонія (№85)» проводити нарахування та виплату середнього заробітку молодшому інспектору відділу охорони Дронову Т.А., призваного на строкову військову службу, з 01.08.2021 року до дня фактичного звільнення від строкової військової служби.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що з 26 травня 2020 року він, ОСОБА_1 , проходив службу в званні молодшого сержанта внутрішньої служби на посаді молодшого інспектора відділу охорони в Державній установі «Бучанська виправна колонія (№85)».
15 листопада 2020 року наказом відповідача № 206/ОС-20 від 12.11.2020 року на підставі повістки Ірпінсько-Бучанського об`єднаного міського військового комісаріату Київської області, позивача було увільнено від служби у зв`язку з призовом на строкову військову службу із збереженням місця служби і посади на період проходження строкової військової служби.
Згідно довідки № 106 від 19.02.2021 року солдат ОСОБА_1 проходить дійсну строкову військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України (м. Київ) з 18 листопада 2020 року по 17 травня 2022 року.
Позивач у позові посилався на те, що мобілізованим працівникам нараховується компенсація в межах середнього заробітку; підставою для збереження за співробітником робочого місця, посади та середнього заробітку є повістка. Проте, як вбачається з наказу про увільнення позивача від служби, відповідачем не було збережено за позивачем середній заробіток, що є прямим порушенням ч.3 ст. 119 КЗпП України.
Також позивач у позові зазначав, що відповідач з метою отримання роз`яснення стосовно грошового забезпечення за місцем проходження служби на посадах рядового та начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України у разі призову на строкову військову службу, звернувся з листом-запитом № 462/10.21 від 10.03.2021 року до Військового комісаріату Ірпінсько-Бучанського об`єднаного міського військового комісаріату.
Листом № 4/709 від 08.04.2021 року Ірпінсько-Бучанським об`єднаним міським територіальним центром комплектування та соціальної підтримки було надано відповідь стосовно обов`язковості збереження за працівниками, призваними на строкову військову службу, середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, у яких вони працювали на час призову.
Не зважаючи на вимоги закону, відповідач відмовився у добровільному порядку нараховувати та виплачувати позивачу середній заробіток, а тому він і звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь невиплачений йому середній заробіток у розмірі 55 447,04 грн., а також зобов`язати відповідача в подальшому нараховувати та виплачувати позивачу середній заробіток з 01.08.2021 року до дня фактичного звільнення від строкової військової служби.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 06 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з Державної установи «Бучанська виправна колонія (№ 85)» на користь ОСОБА_1 середній заробіток у сумі 55 447 грн. 04 коп. за період з дня увільнення від служби, тобто з 15.11.2020 року по 31.07.2021 року.
Зобов`язано Державну установу «Бучанська виправна колонія (№85)» проводити нарахування та виплату середнього заробітку молодшому інспектору відділу охорони Дронову Т.А., призваного на строкову військову службу, з 01.08.2021 року до дня фактичного звільнення від строкової військової служби.
Стягнуто з Державної установи «Бучанська виправна колонія (№85)» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 10 000 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач Державна установа «Бучанська виправна колонія (№85)» подав на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилався на те, що у Державної установи «Бучанська виправна колонія №85» дійсно наявний обов`язок щодо збереження середнього заробітку за позивачем ОСОБА_1 в період проходження строкової військової служби, однак не його виплату, оскільки законодавством визначено, що працівникам, призваним на строкову військову службу, виплата грошового забезпечення здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Також відповідач не погодився з рішенням суду в частині стягнення з нього на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн., посилаючись на неспівмірність цієї суми із складністю справи та невідповідністю критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру. Крім того, апелянт посилається на те, що позивачем не надано договору про надання правової допомоги, жодного платіжного доручення чи квитанції на підтвердження факту понесення ним цих витрат та детального опису послуг із зазначенням витраченого часу.
У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Білоус-Литвиненко Л.О., остання проти задоволення скарги відповідача заперечила та просила залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Білоус-Литвиненко Л.О. проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечила з підстав, викладених у відзиві на скаргу.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 26 травня 2020 року ОСОБА_1 проходив службу в званні молодшого сержанта внутрішньої служби на посаді молодшого інспектора відділу охорони в Державній установі «Бучанська виправна колонія (№85)», що підтверджується копією витягу з наказу № 93/ОС-20 від 25.05.2020 року (а.с.12).
15 листопада 2020 року наказом Державної установи «Бучанська виправна колонія (№ 85)» № 206/ОС-20 від 12.11.2020 року на підставі повістки Ірпінсько-Бучанського об`єднаного міського військового комісаріату Київської області, ОСОБА_1 було увільнено від служби у зв`язку з призовом на строкову військову службу із збереженням місця служби і посади на період проходження строкової військової служби (а.с.13). Даних про збереження за ОСОБА_1 середнього заробітку вищевказаний наказ не містить.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності факту порушення відповідачем прав позивача у зв`язку з невиконанням встановленого законом обов`язку по збереженню за позивачем та виплаті йому середнього заробітку на час проходження ним строкової військової служби, відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України.
Колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками суду, виходячи з наступного.
Згідно ч.1 ст.21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
Частиною 5 вказаної статті встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.
Частиною 6 статті 24 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку.
У ст. 30 вказаного Закону міститься аналогічна норма, доповнена зобов`язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.
Статтею 119 КЗпП України передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
Відповідно до ч.2 статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України "Про освіту", частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України "Про фахову передвищу освіту", частиною другою статті 46 Закону України "Про вищу освіту".
Згідно з ч.3 ст. 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
На підставі вищенаведених правових норм, зважаючи на доведеність факту перебування позивача на строковій військовій службі, вимоги останнього про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку та зобов`язання відповідача в подальшому цей заробіток нараховувати та виплачувати, є законними та обґрунтовано задоволені судом.
При визначенні розміру середнього заробітку, який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції визначив цей розмір згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, навівши у рішенні відповідні розрахунки. Даний розмір відповідачем не оспорювався та спростований не був, тому суд обґрунтовано поклав його в основу свого рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
В спорах, що виникають з трудових правовідносин про порушення трудових прав, діє презумпція вини роботодавця.
Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.
Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України "Про оплату праці", а позивач перебуває в трудових відносинах з відповідачем, майнові вимоги позивача відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду та обґрунтовано задоволені судом.
Доводи апеляційної скаргине спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Щодо доводів скарги про незаконність рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, колегія суддів зазначає, що ці доводи скарги є необґрунтованими, оскільки наявними у матеріалах справи доказами підтверджується факт понесення цих витрат позивачем та їх розмір. Зокрема, в матеріалах справи наявний договір №39/21 про надання правової допомоги від 31.05.2021 року (а.с.46-48), детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом станом на 06.09.2021 року (а.с.44) та копія квитанції до прибуткового касового ордеру №89 від 02 серпня 2021 року про сплату ОСОБА_1 гонорару за договором про надання правової допомоги №39/21 від 31.05.2021 року у розмірі 10 000,00 грн. (а.с.49).
Щодо посилань апелянта у доповненнях до апеляційної скарги на п. 29 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 року №925/5, згідно якого за особами рядового і начальницького складу, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення грошове забезпечення не зберігається, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ці положення наказу Міністерства юстиції України від 28.03.2018 року №925/5 обмежують конституційне право позивача на отримання заробітної плати, гарантоване йому Конституцією України, КЗпП та положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відтак застосуванню не підлягають.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги Державної установи «Бучанська виправна колонія (№85)» без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної установи «Бучанська виправна колонія (№85)» залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: