Постанова

Іменем України

07 червня 2022 року

м. Київ

справа № 345/2745/14-ц

провадження № 61-1410св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка звернулась до суду із апеляційною та касаційною скаргами - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року в складі колегії суддів: Фединяка В. Д., Василишин Л. В., Горейко М. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову вказала, що з 1999 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого ОСОБА_2 на підставі договору дарування набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира). Подружжя за спільні кошти у період з 2006 року по 2013 рік здійснило реконструкцію вказаного житла, вартість якого внаслідок проведення реконструкції істотно збільшилась. При цьому ОСОБА_2 ухиляється від проведення реєстрації реконструйованого житла.

Враховуючи зазначене, позивач просила визнати спірну квартиру об`єктом права спільної сумісної власності та поділити її, визнавши за нею та відповідачем право власності по Ѕ частини цієї квартири.

22 липня 2014 року сторони подали заяву про визнання мирової угоди, укладеної у цій справі, за змістом якої просили визнати за ОСОБА_2 право власності на спірну квартиру та у рахунок компенсації належної ОСОБА_1 частки в спільному майні подружжя зобов`язати ОСОБА_2 сплатити їй 45 000 грн.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 липня 2014 року визнано мирову угоду у цій справі, відповідно до якої: визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 ; в рахунок компенсації належної ОСОБА_1 частки в спільному майні подружжя ОСОБА_2 зобов`язався протягом 30 календарних днів з моменту укладання мирової угоди сплатити ОСОБА_1 45 000,00 грн компенсації; сторони підтвердили, що умови цієї мирової угоди не суперечать закону, не порушують прав, свобод та інтересів інших осіб, в тому числі держави; наслідки укладення мирової угоди сторонам відомі.

Постановляючи ухвалу про визнання мирової угоди, суд першої інстанції виходив з того, що укладена сторонами мирова угода не суперечить закону, відповідає інтересам обох сторін, виконання ними умов мирової угоди не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб та держави.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 липня 2014 року з тих підстав, що суд першої інстанції під час вирішення цього спору не вирішував питання про права особи, яка подала апеляційну скаргу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У січні 2022 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року, у якій просила її скасувати.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення про закриття апеляційного провадження. Вважаю, що суд дійшов передчасних висновків щодо відсутності порушених прав та інтересів ОСОБА_3 у зв`язку з прийняттям ухвали про затвердження мирової угоди, яка стосувалась квартири АДРЕСА_2 , адже ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_3 .

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 24 січня 2022 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У лютому 2022 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, мотивований незгодою із її доводами та законністю й обгрунтованістю оскаржуваного судового рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого останній на підставі договору дарування від 11 грудня 2004 року, укладеного між ним та ОСОБА_4 , набув право власності на квартиру АДРЕСА_1

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом.

22 липня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали заяву про укладення та визнання мирової угоди у цій справі.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 22 липня 2014 року визнано мирову угоду по цивільній справі № 345/2745/14-ц, відповідно до якої: визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 ; у рахунок компенсації належної ОСОБА_1 частки у спільному майні подружжя ОСОБА_2 зобов`язався протягом 30 календарних днів з моменту укладання даної мирової угоди сплатити ОСОБА_1 45 000 грн; сторони підтвердили, що умови цієї мирової угоди не суперечать закону, не порушують прав, свобод та інтересів інших.

ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_3 .

Згідно із висновком судового експерта Максимчина А. Д. від 30 жовтня 2020 року № 60/10-2020 будівництво та реконструкція квартири АДРЕСА_1 здійснювались без дозвільних документів, що дають право на проведення таких робіт, здійснене будівництво квартири АДРЕСА_1 впливає на міцність і безпеку квартири АДРЕСА_3 , вказана квартира внаслідок здійсненого будівництва квартири АДРЕСА_1 піддається руйнуванню.

Позиція Верховного Суду

За положеннями пункту 3 частини першої та частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження ухвал суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Якщо законом визначений порядок для вчинення певних дій, такий порядок в силу вимог вітчизняного та Європейського законодавства повинен дисциплінувати осіб, що звертаються до суду та не допустити судовий процес у безладний рух, так як право на суд не є абсолютним.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Такий правовий висновок висловлений Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).

Установивши зі змісту поданої ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мирової угоди, що вона укладена з метою врегулювання спору щодо права власності колишнього подружжя ОСОБА_5 на спірну квартиру, власником якої на підставі договору дарування є відповідач, суд апеляційної інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 липня 2014 року не вирішувались права та обов`язки ОСОБА_3 .

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (частина третя статті 16 ЦК України).

Означене судове рішення вирішує спір між подружжям щодо права власності на квартиру АДРЕСА_2 і не містить висновків про права чи обов'язки ОСОБА_3 як власниці квартири АДРЕСА_4 у тому ж будинку.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Матеріали справи не містять даних про наявність у ОСОБА_3 суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу щодо спірної квартири, отже, заявник не має прав чи охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції від 22 липня 2014 року.

Доводи щодо порушення прав ОСОБА_3 перевірялися апеляційним судом в межах відкритого апеляційного провадження із наданням заявнику процесуальної можливості доводити перед судом їх переконливість, однак не знайшли свого підтвердження.

Викладені у касаційній скарзі аргументи ОСОБА_3 щодо порушення вказаною мировою угодою її прав як співвласника багатоквартирного будинку, у якому знаходиться спірна квартира, яка є предметом цієї угоди, не спростовують висновки апеляційного суду про те, що права та обов`язки заявника ухвалою суду першої інстанції про затвердження вказаної угоди не вирішувались.

При цьому у випадку, якщо ОСОБА_3 як власник квартири АДРЕСА_3 вважає, що внаслідок самочинної реконструкції квартири АДРЕСА_1 сторони чинять їй перешкоди у користуванні належною їй квартирою, вона не позбавлена права захистити свої права у інший передбачений законом спосіб.

Врахувавши, що ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу у справі, в якій вона не брала участі, на судове рішення, яким не вирішувалось питання про її права та обов`язки, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права під час закриття апеляційного провадження є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара