Провадження № 22-ц/4808/131/22
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника ТзОВ «Арте-Плюс» - Лукініва М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Арте-Плюс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Арте-Плюс» на рішення Івано-Франківського міського суду, постановлене головуючим суддею Шамотайлом О.В. 03 листопада 2021 року, повний текст якого складено 05 листопада 2021 року,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , ТОВ «Арте-Плюс» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення ОСОБА_3 злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вироком Івано-Франківського міського суду від 04.06.2019 у справі №344/3082/18 ОСОБА_3 визнано винним та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 грн без позбавлення права керування транспортними засобами. Вказаним вироком суду встановлено, що ОСОБА_3 31.03.2017, керуючи автомобілем марки «ВАЗ 211540, вчинив наїзд на позивача. Внаслідок порушення відповідачем правил дорожнього руху ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження, що викликали тривалий розлад здоров`я. Позивач вказав, що скоєним кримінальним правопорушенням йому завдано тілесних ушкоджень; протягом лікування, яке в стаціонарних умовах тривало більше місяця, йому було проведено три операції. Під час стаціонарного лікування та протягом тривалого часу після виписки на амбулаторне лікування він відчував наслідки нанесених після дорожньо-транспортної пригоди травм: постійні болі, дискомфорт; неможливість заробляти кошти на утримання себе та своєї сім`ї. Все це спричинило та продовжує спричиняти йому психологічні та душевні страждання. ОСОБА_1 зазначив, що на час вчинення ДТП відповідач ОСОБА_3 працював водієм-охоронником ТОВ «Арте-Плюс» та перебуваючи на роботі, керував автомобілем марки ВАЗ-211540, що використовувався ТОВ «Арте-Плюс».

Враховуючи вказане, просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку моральну шкоду у розмірі 50 000грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 03 листопад 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Арте-Плюс» на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, в розмірі 20000 грн. Стягнуто з ТОВ «Арте-Плюс» на користь ОСОБА_1 витрати, понесені на надання правової допомоги в розмірі 7000,00 грн, а також стягнуто на користь держави 768,40 грн судового збору. В решті вимог позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржуване рішення необґрунтованим. На думку апелянта, розмір моральної шкоди, визначеної судом, є значно заниженим, таким, що не відповідає ступеню його фізичних та душевних страждань. Зазначив, що погоджується з позицією суду щодо стягнення з ТОВ «Арте-Плюс», як роботодавця ОСОБА_3 моральної шкоди та судових витрат, однак не погоджується з їхнім розміром. На думку апелянта, судом не враховано всі обставини, зокрема, психологічні і душевні страждання, яких зазнає позивач протягом всього часу після завдання травм. Крім того, вважає апелянт, що зменшуючи розмір витрат на правничу допомогу, суд не врахував тієї обставини, що крім участі його представника на слідчих діях під час досудового розслідування та у ряді судових засідань при розгляді кримінального провадження, ним були складені документи, пов`язані з розглядом цивільної справи. Тому вважає розмір судових витрат, пов`язаних із витратами на професійну правничу допомогу в сумі 20000 грн обґрунтованим та співмірним зі складністю справи.

Просить оскаржуване рішення змінити та стягнути з ТОВ «Арте-Плюс» на користь ОСОБА_1 50 000 грн завданої моральної шкоди та 20000 грн витрат на правову допомогу.

Представник ТОВ «Арте-Плюс» також подав апеляційну скаргу. Зазначає, що власником транспортного засобу ВАЗ 211540, яким керував ОСОБА_3 та вчинив ДТП, є ОСОБА_4 . Жодних договорів між ТОВ «Арте-Плюс» та ОСОБА_4 щодо вказаного транспортного засобу не укладалось, а тому відсутня будь-яка правова підстава використання відповідачем як роботодавцем вказаного автомобіля та обґрунтування виникнення у ТОВ «Арте-Плюс» обов`язку для відшкодування шкоди в порядку ст. 1187 ЦК України. Апелянт вказав, що відповідач ОСОБА_5 без законних підстав, повноважень взяв в користування автомобіль марки ВАЗ 211540, власником якого є ОСОБА_4 , та який відповідно до договору найму від 27.03.2021 був переданий ТОВ «Арте-К». Жодних розпоряджень, наказів на виїзд згаданого транспортного засобу від адміністрації ТОВ «Арте-Плюс» відповідач не отримував. Вважає, що у ТОВ «Арте-Плюс» відсутня вина та причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральну шкоду та її результатом. Також зауважує, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля ВАЗ 211540 застрахована в СТ «Глобус». Позивачем було визначено розмір матеріальної шкоди у сумі 5 000 грн, яка йому відшкодована ОСОБА_3 . Крім того, апелянт зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження характеру і тривалості моральних страждань, а судом не враховано вимоги розумності та справедливості при визначенні розміру відшкодування, оскільки в момент ДТП потерпілий перебував у стані алкогольного сп`яніння. Також вважає, що судом неправильно вирішено питання судових витрат, оскільки в судовому засіданні не доведено, що такі витрати були фактичними.

Зважаючи на вказане, просить оскаржене рішення скасувати, а в задоволенні позову відмовити.

У надісланому на адресу апеляційного суду відзиві представник ТОВ «Арте-Плюс» доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечив. Наведені у відзиві доводи аналогічні доводами апеляційної скарги ТОВ «Арте-Плюс».

В судове засідання апеляційного суду третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 , яким завчасно надіслано судові повідомлення, не з`явилися, про причини суд не повідомили. Отже, є правові підстави для розгляду справи у їх відсутності.

Представник ТОВ «Арте-Плюс» доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечив.

Представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів, наведених у ній, апеляційну скаргу ТОВ «Арте-Плюс» заперечив, просив у її задоволенні відмовити.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відхилення апеляційних скарг з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на момент вчинення ДТП володільцем транспортного засобу ВАЗ-211540 реєстраційний номер НОМЕР_1 на відповідній правовій основі було ТОВ «Арте-Плюс», із яким відповідач ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах, та дійшов висновку про стягнення з відповідача ТОВ «Арте-Плюс» на користь позивача моральної шкоди в розмірі 20 000 грн, що відповідає засадам справедливості, розумності та співмірності. Оцінюючи документи, надані на підтвердження понесених позивачем судових витрат на правничу допомогу, та співставляючи їх із критеріями реальності адвокатських витрат, місцевий суд дійшов висновку про їх зменшення до 7000 грн.

Колегія суддів погоджується з цим висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що 31.03.2017 близько 05 год., ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки ВАЗ 211540 реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався проїзною частиною дороги вул. Кармелюка в напрямку вул. Набережна ім. В.Стефаника в м. Івано-Франківську та не надавши перевагу в русі пішоходу ОСОБА_1 , продовжив рух, не переконавшись, що це буде безпечним, вчинив наїзд на позивача.

Вироком Івано-Франківського міського суду від 04 червня 2019 року ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 грн без позбавлення права керувати транспортними засобами. Відповідно до ст.86 КК України та на підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_3 звільнено від відбування призначеного за цим вироком покарання. Відповідний судовий вирок набрав законної сили 05.07.2019.

Як встановлено судом у вироці, обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого злочину визнав повністю та беззастережно, підтвердив викладені в обвинувальному акті обставини порушення ним Правил дорожнього руху та вчинення 31.03.2017 дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пішоходу ОСОБА_1 спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №122/65-Д від 26.10.2017 ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у вигляді рани в ділянці лівої нижньої кінцівки, що викликало необхідність проведення операції: ПХО рани з видалення розміщених нежиттєздатних м`яких тканин, що відноситься до тілесних ушкоджень середньої ступеня тяжкості як таких, що викликали тривалий розлад здоров`я та не є небезпечними для життя в момент спричинення.

Також встановлено, що Автомобіль ВАЗ 211540 реєстраційний номер НОМЕР_1 належить на праві власності ОСОБА_4 (а.с. 44).

ОСОБА_3 на момент скоєння ДТП перебував у трудових відносинах з ТОВ «Арте-Плюс», що підтверджується копією наказу №11-к від 05.02.2105 «про прийняття на роботу» на посаду водія-охоронника (а.с. 45, 46).

Статтею 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових правовідносин із таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зроблено висновок, що аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Таким чином місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування шкоди з відповідача ТОВ «Арте-Плюс», як особи, з якою водій перебував у трудових відносинах.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність факту належності відповідачу транспортного засобу, водій якого винний у дорожньо-транспортній пригоді, необґрунтовані з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору найму автомобіля від 27.03.2012 ОСОБА_4 взяв на себе зобов`язання передати, а ТОВ «Арте-К» в особі директора Жидана Степана Васильовича прийняти в термінове володіння та користування автомобіль марки, моделі: ВАЗ 211540 110 30, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Відповідно до п.2.1 договору переданий в найм автомобіль буде використовуватись наймачем в господарській діяльності товариства. При цьому, згідно п.п.7.1.1 наймач має право володіти та користуватись автомобілем за цільовим призначенням, визначаючи порядок користування на власний розсуд (а.с.107-108).

Апеляційним судом з наданих виписок з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ТзОВ «Арте-Плюс» та ТзОВ «Арте-К» встановлено, що місцем реєстрації вказаних юридичних осіб є вул. Бельведерська, 12, м. Івано-Франківськ. Керівником та кінцевим бенефіціарним власником ТзОВ «Арте-Плюс» та ТзОВ «Арте-К» є одна й та ж особа - ОСОБА_6 .

З копії Табеля обліку робочого часу ТОВ «Арте-Плюс» за березень 2017 вбачається, що навпроти імені та прізвища: « ОСОБА_3 » 31.03.2017 проставлена відмітка «9», тобто відповідач виконував свої обов`язки за трудовим договором з ТОВ «Арте-Плюс» під час вчинення ДТП на автомобілі ВАЗ 211540 110 30, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Вказаний факт також підтверджується копією протоколу допиту свідка ОСОБА_7 , який працював старшим охоронником ТзОВ «Арте-Плюс», з якого вбачається, що 31.03.2017 близько 05 год. відповідно до повідомлення про спрацювання сигналізації, він з водієм-охоронником ОСОБА_3 були направлені черговим пульта на вул. Набережна на автомобілі ВАЗ 211540 (а.с. 80-81).

Крім того, вказаний автомобіль мав відповідне розфарбування із написом «Охоронна фірма» та логотипом ТзОВ «Арте-Плюс», що підтверджено фототаблицею до протоколу про огляд місця події, що встановлено в ході досудового розслідування кримінального провадження.

Отже, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що на момент ДТП володільцем транспортного засобу ВАЗ-211540 реєстраційний номер НОМЕР_1 на відповідній правовій основі було ТОВ «Арте-Плюс», із яким відповідач ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах, а саме джерело підвищеної небезпеки - автомобіль ВАЗ-211540 реєстраційний номер НОМЕР_1 в цей час використовувався в службових цілях (виїзд на виклик).

Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта, що відповідач ОСОБА_3 без законних підстав, повноважень взяв в користування автомобіль марки ВАЗ 211540, оскільки роботодавцем не вчинено дій щодо притягнення водія до дисциплінарної чи іншого виду юридичної відповідальності за самовільне заволодіння транспортним засобом. Посилання апелянта про такий проступок не підтверджено належними та допустимими засобами доказування. Крім того, у ОСОБА_3 на час вчинення ДТП знаходилося свідоцтво про реєстрацію орендованого охоронною фірмою транспортного засобу автомобіля ВАЗ 211540. Таким чином, останній керував автомобілем на законних підставах, що відповідає п. 2.2. Правил дорожнього руху.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо обов`язку СТ «Глобус» відшкодувати позивачу шкоду, так як цивільно-правова відповідальність власника автомобіля ВАЗ 211540 на час вчинення ДТП була застрахована в СТ «Глобус» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів№ АІ/8644512 від 06.04.2016, оскільки право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № та від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складними процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOVv/ BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Стягуючи частково компенсацію на відшкодування моральної шкоди з відповідача ТОВ «Арте-Плюс», суд першої інстанції з врахуванням характеру отриманих ОСОБА_1 ушкоджень і їх наслідків в результаті події, а також, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про присудження відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 грн.

Колегія суддів погоджується, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди відповідає характеру і тривалості страждань, істотності вимушених змін у життєвих відносинах позивача та конкретним обставинам справи, а тому доводи апелянта щодо значного заниження судом розміру відшкодування моральної шкоди колегія суддів відхиляє.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо необґрунтованості зменшення судових витрат на правничу допомогу та його неспівмірність із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, апеляційний суд зауважує таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Із матеріалів цивільної справи вбачається, що на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копію договору про надання правової допомоги від 25 квітня 2017 року (а.с. 49).

Пунктом 4 вказаного договору визначено розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокату в розмірі 20 000 грн одноразово при укладенні договору. При цьому в попередній орієнтовний розрахунок включено також витрати, які поніс позивача під час досудового розслідування кримінального провадження та судового розгляду кримінальної справи, зокрема: клопотання слідчому про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, участь адвоката під час допиту потерпілого ОСОБА_1 , участь у проведенні слідчих експериментів, участь у судових засіданнях при розгляді кримінальної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року (справа №462/6473/16-ц, провадження № 14-400цс18) зроблено висновок, що питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК. Якщо це питання не було вирішене судом, сторони кримінального провадження, свідок, експерт, спеціаліст і перекладач мають можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядках. А тому такі витрати не можуть бути стягнуті з обвинуваченого за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства.

Оскільки процесуальні витрати, понесені у кримінальному провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову до обвинуваченого, то такі витрати повинні бути розподілені судом у межах розгляду того кримінального провадження, у ході розгляду якого вони виникли.

Нормами КПК України встановлено, що, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат (п. 13 ч. 1 ст. 368, ч. 4 ст. 374 КПК). Оскільки ст.126 КПК визначено, що означене питання може бути вирішено й ухвалою суду, ВП ВС робить висновок, що у випадку заявлення учасниками кримінального провадження клопотання про компенсацію процесуальних витрат суд, ухвалюючи остаточне рішення за результатами розгляду кримінального провадження (вирок або ухвалу), вирішує питання щодо розподілу процесуальних витрат.

Апеляційний суд зауважує, що у даній справі апелянт ОСОБА_1 просить про стягнення витрат на правову допомогу, надану адвокатом в рамках кримінального провадження. Тобто йдеться про вирішення питання, пов`язаного із процесуальними витратами у кримінальному провадженні.

В цьому контексті колегія суддів звертає увагу на те, що потерпілі від кримінального правопорушення мають право клопотати перед судом про визначення грошового розміру процесуальних витрат, які повинні бути їм компенсовані. Таке право залишається у потерпілих незалежно від того, чи розгляд кримінального провадження завершено винесенням обвинувального вироку або ж ухвали про закриття кримінального провадження та звільнення від кримінальної відповідальності.

Згідно вищезгаданої правової позиції Великої Палати Верховного Суду суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті.

Апеляційний суд наголошує, що апелянт, як потерпілий від кримінального правопорушення, не звертався до суду першої інстанції в рамках кримінального судочинства з клопотанням про вирішення питання компенсації витрат, понесених ним на професійну правову допомогу.

Зважаючи на викладене, а також на обсяг виконаних адвокатом робіт у даній цивільній справі, беручи до уваги складність справи та критерії реальності адвокатських витрат, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано зменшено розмір витрат на правничу допомогу до 7000 грн. Вказана сума, на переконання колегії суддів, відповідає затраченому адвокатом часу на надання правничої допомоги, наданим обсягом послуг адвоката у суді першої інстанції.

Враховуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційні скарги, які висновків суду не спростовують, необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381-384,389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Арте-Плюс» залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 03 листопада 2021 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, а у випадках, передбачених п.2 частини 3 ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчука

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 04 лютого 2022 року.