РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 293/1819/21

Провадження № 2/293/147/2022

28 січня 2022 рокусмт Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Збаражського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Крисюк О.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача - адвоката Соломонюка С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Черняхів в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

І. СУТЬ СПРАВИ

08.09.2021 ОСОБА_1 (далі також позивач) звернулась до Черняхівського районного суду Житомирської області із позовом до ОСОБА_2 (далі також відповідач), в якому просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 01.12.2019 у розмірі 62000,00 грн., три проценти річних від вказаної суми у розмірі 2635 грн., відсотки за користування кредитом у розмірі 8654,94 грн., та інфляційні збитки у розмірі 3472 грн., а всього 76761,94 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

Позов обґрунтовувався тим, що 01.12.2019 між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого позивач передала відповідачу грошові кошти у розмірі 70000,00 грн. на купівлю будинку, які зобов`язалась повертати по 5000,00 грн. щомісячно, з виплатою відсотків за користування позикою, про що відповідачем була складена розписка. Відповідач повернула позивачу 8000,00 грн., решту коштів в розмірі 62000 грн. та відсотки за користування позикою відмовилась повертати. 28.03.2021 відповідач написала нову розписку про зобов`язання віддавати позивачу кожного місяця по 5000,00 грн. в рахунок боргу в сумі 62000 грн. Зобов`язання по розписці від 28.03.2021 теж виконані не були. Зазначає, що відповідач повинна їй сплатити борг в сумі 62000,00 грн, що підтверджується її останньою розпискою, три проценти річних від вказаної суми у розмірі 2635 грн., відсотки за користування кредитом на рівні облікової ставки НБУ за період з 13.12.2019 по 01.09.2021 у розмірі 8654,94 грн., інфляційні збитки за період з 15.01.2021 по 01.07.2021, що складають 3472 грн. а всього 76761,94 грн.

ІІ. ПРОЦЕДУРА та ПОЗИЦІЇ СТОРІН

17.09.2021 ухвалою суду відкрито провадження у справі №293/1819/21, яку призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.14-15).

Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання у порядку ч.5 ст.259 ЦПК України від 12.10.2021, суд постановив відкласти розгляд справи на 01.11.2021 (а.с.20).

01.11.2021 справа не розглядалась, у зв`язку з перебуванням судді Збаражського О.М. на лікарняному (а.с.24).

Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання у порядку ч.5 ст.259 ЦПК України від 25.11.2021, за клопотанням відповідача, суд постановив відкласти розгляд справи на 14.12.2021 (а.с.31-32).

10.12.2021 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що позовні вимоги не визнає. Вказує, що наприкінці 2015 року позивач двома окремими сумами позичив відповідачу кошти в розмірі 70000,00 грн. на купівлю будинку, про що було надано позивачу дві розписки. Відповідач сплачувала основну суму боргу та відсотки. Зазначає, що на прохання позивача 15.02.2017 нею написано одну розписку замість попередніх двох за 2015 рік, проте ніяких коштів вона від позивача за цією розпискою не отримувала. Зазначає, що станом на 2021 рік сплатила позивачу близько 150000 грн. 28.03.2021 при черговій зустрічі позивач віддала розписку за 15.02.2017 і взамін відповідач надала розписку про зобов`язання погасити борг в сумі 62000,00 грн. Зазначає, що не позичала кошти у позивача у 2019 році, розписку про надання їй позивачем 01.12.2019 позики у розмірі 70000,00 грн. не писала, оскільки не отримувала будь-яку позику від позивача у 2019 році. Також відповідач не погоджується з розміром відсотків за період з 13.12.2019 по 01.09.2021 та інфляційних витрат з січня 2021 року, оскільки розписки від 01.12.2019 не існує, а щодо нарахування позивачем 3% річних вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності в 1 рік (а.с.36-39).

Ухвалою суду від 14.12.2021 розгляд справи відкладено на 10.01.2022, явку позивача визнано обов`язковою (а.с.58-59).

Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання у порядку ч.5 ст.259 ЦПК України від 10.01.2022, у судовому засіданні оголошено перерву до 28.01.2022 (а.с. 68-73).

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю, з викладених у позовній заяві підстав.

Відповідач позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позову. Зазначила, що 01.12.2019 вона не позичала гроші у позивача і розписку не писала. У 2015 році вона позичила у позивача 70000 грн. і віддавала борг рівними частинами, розписку від 28.03.2021 написала взамін розписки від 15.02.2017, яка також написана замість двох попередніх розписок за 2015 рік.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, пояснив, що у 2019 році договір позики не укладався, відповідач кошти у позивача не позичала, розписку не писала, заборгованість згідно договору позики від 2015 року відповідачем погашена повністю, крім того сплинув строк позовної давності.

Відповідно до ч.4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

В ході розгляду справи, суд у відповідності до п. 4 ч. 5 ст.12 ЦПК України, створив сторонам всі умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ЦПК України.

ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ та ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ

28.03.2021 ОСОБА_2 склала розписку про зобов`язання віддавати ОСОБА_1 кожного місяця до п`ятнадцятого числа по п`ять тисяч гривень в рахунок боргу в шістдесят дві тисячі гривень, починаючи з 28.03.2021, що стверджується копією розписки від 28.03.2021 (а.с.3), оригінал якої знаходиться у позивача та оглянуто в судовому засіданні.

15.02.2017 ОСОБА_2 склала розписку про отримання в борг сімдесят тисяч гривень у ОСОБА_1 і зобов`язана повернути упродовж року з виплатою відсотків, що стверджується копією розписки від 15.02.2017 (а.с.40), оригінал якої знаходиться у відповідача та оглянуто в судовому засіданні.

Згідно письмових розрахунків позивача, за період 2018 2020 років відповідач віддала позивачу 74300 грн., як погашення заборгованості та відсотків за користування позикою (а.с. 41, 82).

Згідно дублікатів чеків відповідача, за період з 2015 2018 років відповідач перерахувала на картку/рахунок позивача 23550,26 грн. (а.с. 46, 47).

Свідок ОСОБА_3 пояснила, що в 2015 році позивач позичила кошти відповідачу для купівлі будинку, які відповідач періодично віддавала позивачу, віддавши близько 129000 грн., підтвердила зустріч сторін у березні 2021 року з приводу боргу, тоді ж відповідач написала нову розписку позивачу замість старої.

Згідно договору купівлі-продажу від 31.03.2016 відповідач купила житловий будинок вартістю 57980 грн. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.43-45).

IV. НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД, ТА МОТИВИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Підставою позову у цій справі є ствердження позивача про невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення позивачу коштів за договором позики.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Тобто, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У той самий час за змістом частин першої, другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідні правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України містяться в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, та в постановах Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 658/689/17, від 15 листопада 2018 року у справі № 361/5718/16-ц.

При цьому процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

V. ВИСНОВКИ СУДУ

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду та просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 01.12.2019 у розмірі 62000,00 грн., три проценти річних від вказаної суми у розмірі 2635 грн., відсотки за користування кредитом у розмірі 8654,94 грн., та інфляційні збитки у розмірі 3472 грн., зазначаючи при цьому, що розписку від 01.12.2019 у неї забрала відповідач, а взамін попередньої написала розписку від 28.03.2021.

З матеріалів справи вбачається та з`ясовано в судовому засіданні, що 28.03.2021 відповідач написала розписку позивачу наступного змісту: ОСОБА_2 зобов`язалася віддавати ОСОБА_1 до 15 числа кожного місяця по 5 тисяч гривень в рахунок боргу 62 тисячі гривень, починаючи з травня 2021 року. Нижче даної фрази міститься підпис відповідача і дата.

Однак, зміст даної розписки від 28.03.2021 взагалі не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів в якості позики та отримання відповідачем цих грошових коштів, не підтверджує як укладення відповідного договору позики, так і умови договору.

Відповідач заперечує існування будь-якої розписки від 01.12.2019 про надання позивачем відповідачу позики в розмірі 70000,00 грн., а також заперечує отримання коштів 01.12.2019. Доказів про написання відповідачем розписки 01.12.2019 та отримання позики в розмірі 70000,00 грн. позивачем не надано, як не надано і саму розписку від 01.12.2019.

Наведене також узгоджується з наданими відповідачем письмовими доказами та її позицією, яка полягає у тому, що між нею та позивачем існували правовідносини у 2015 році щодо отримання грошових коштів у розмірі 70000,00 грн. в позику для придбання будинку, про що у 2015 році було написано дві розписки, взамін яких відповідач 15.02.2017 написала одну розписку про отримання від позивача зазначених коштів.

У даному випадку зміст розписки від 28.03.2021 не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих коштів у позику із одночасним зобов`язанням їх повернення, та позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу в позику.

Суд вважає, що позивач не довів факту укладання 01.12.2019 договору позики з відповідачем, зокрема, умови такого договору, а також не надав будь-яких доказів, що відповідачем було порушено умови цього договору.

Зважаючи на вищевикладене, пред`явивши позов про стягнення боргу, позивач належним чином не підтвердив своє право вимоги до відповідача про виконання боргового зобов`язання.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Відповідно до ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких грунтуються позовні вимоги.

Тобто, позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За таких обставин, позивач не довів факт укладення між сторонами договору позики від 01.12.2019 та наявність свого порушеного права, що є підставою для звернення з позовом до суду з метою захисту своїх прав, а тому суд відмовляє у задоволенні позову із наведених підстав.

VI. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

З огляду на те, що в позові ОСОБА_1 відмовлено, суд з урахуванням приписів ст.141 ЦПК України не стягує з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 89, 259, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 01.12.2019, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач:

ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

проживає за адресою:

АДРЕСА_2

РНОКПП: НОМЕР_1

Відповідач:

ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

проживає за адресою:

АДРЕСА_1

РНОКПП: НОМЕР_2

Повне рішення складено 02.02.2022.

Суддя Олег ЗБАРАЖСЬКИЙ