Справа № 369/152/22
Провадження № 2/369/3261/22
РІШЕННЯ

Іменем України

16.06.2022 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі: головуючого судді Янченка А.В., за участі секретаря судового засідання Безкоровайної М.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за відсутності сторін та їх представників, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка 11.01.2022 року звернулась до суду із зазначеною позовною заявою, просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування належною ОСОБА_1 на праві власності квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

За змістом позову, згідно з договором купівлі-продажу квартири від 17 листопада 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Семчук М.А. за реєстровим № 4202, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на зазначене нерухоме майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.11.2021 року за №4. Відповідач ОСОБА_2 зареєстрував своє місце проживання у Квартирі, належній позивачу, іще 28 травня 2014 року, проте він є сторонньою особою для позивача, за вказаною адресою не проживає, належних йому речей у квартирі немає.

Оскільки реєстрація відповідача в приміщенні, яке фактично не являється місцем його проживання, належить позивачці на праві власності, створює перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні належним майном, відповідач не є членом її сім`ї, втратив право на користування ним разом із відчуженням нерухомого майна, з підстав, передбачених ст. 41 Конституції України, ст. 16, 29, 317, 321, 328, 334, 346, 383, 386, 391 ЦК України, ст. 3, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», позивачка просить задовольнити позовну заяву.

Ухвалою судді від 12.01.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

07.02.2022 року від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про визнання позову. Згідно із вказаною заявою, відповідач визнає позовні вимоги в повному обсязі, наслідки такої заяви йому відомі, із правами та обов`язками учасника справи, передбаченими ст. 43,49 ЦПК України, ознайомлений. Крім того, відповідач просить розглянути цивільну справу № 369/152/22 без його участі.

Представник позивача адвокат Ковальова Ю.А. 16.06.2022 року письмово звернулась до суду із заявою про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити.

Відповідно до ч. 2 ст. 49, ч. 1,4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про те, що вона підлягає задоволенню.

Інших процесуальних дій у справі судом не вчинено за відсутності відповідних клопотань, зустрічної позовної заяви у даній справі не подано.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Розглянувши позовну заяву, яку визнав відповідач, вивчивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про те, що заявлений позов підлягає задоволенню, враховуючи таке.

Предметом позову є захист здійснення позивачкою її права власності відносно належної їй квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Підставою для звернення до суду з зазначеним позовом стала наявність перешкод у користуванні та розпорядженні позивачкою вказаним нерухомим майном, що створюються з боку відповідача, який в позасудовому порядку з реєстрації за вказаною адресою не знімається.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17.11.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Семчук М.А. за реєстровим № 4202, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Копія даного договору наявна у матеріалах справи.

Право власності ОСОБА_1 на квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.11.2021 року за №4 і підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №285313850 від 17.11.2021 року. Копія відповідного витягу наявна у матеріалах справи.

Реєстрація відповідача за вказаною адресою належного позивачці нерухомого майна підтверджена довідкою про реєстрацію місця проживання особи №2690 від 29.12.2021 року, виданою Відділом реєстрації місця проживання та ведення реєстру територіальної громади Виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області. Копія довідки наявна у матеріалах справи

Задовольняючи позов в повному обсязі, суд, окрім визнання позову відповідачем, виходить з таких норм чинного законодавства.

Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України, право власності позивача є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями ст. 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України , власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 ст. 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За приписами ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Права власника квартири визначені ст.383 Цивільного кодексу України , яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом.

За змістом ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.391 ЦКУ, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З урахуванням наведеного, встановлених фактичних обставин справи, оскільки відсутня правова підстава для збереження подальшої реєстрації відповідача за вказаною адресою, перешкоди позивачці у здійсненні її права власності підлягають усуненню, тому судом встановлено підстави для задоволення позову.

При обранні способу захисту у здійсненні права власності позивачка виходила зі змісту Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» N1382-IV від 11.12.2003.

Проте, 01.12.2021 (окрім окремих положень) набрав чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», яким внесено зміни до вище зазначеного нормативно-правового акту, зокрема, виключено низку статей.

Порядок зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) з вказаної дати й на час ухвалення рішення врегульовані ст. 18 закону. Так, за змістом ч.1 ст.18 зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється: 1) за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою, її законним представником або представником; 2) за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.

Крім того, відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень, місце проживання (перебування) особи, зареєстроване до дня набрання чинності цим Законом, обліковується в реєстрі територіальної громади, знімається з реєстрації/скасовується у порядку, встановленому для зняття/скасування зняття з реєстрації місця проживання, визначеного цим Законом.

Так, відповідно до п. 2, 6 ч. 1 ст. 24 цього закону орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі, зокрема, заяви власника (співвласників) житла, інших осіб про смерть особи; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Тому, із врахуванням набрання чинності цим законом під час здійснення провадження у даній справі, а також визнання позову відповідачем, визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є достатньою підставою для зняття його з реєстрації та внесення змін до реєстру територіальної громади.

Керуючись ст. 2, 7, 10, 12-13, 49, 76-83, 89, 142, 200, 206, 223, 229, 245, 247, 258-259, 263-265, 268, 272-273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт НОМЕР_1 , виданий Лохвицьким РВ УМВС України в Полтавській області 22 червня 2007 року), таким, що втратив право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду складено: 16.06.2022 року.

Суддя А.В. Янченко