Справа № 706/316/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2022 року м.Христинівка

Христинівський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Орендарчука М.П.,

за участі секретаря судового засідання Карбівської Я.Є.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Мельника О.Ф.,

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника відповідача адвоката Барської Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини, скасування запису про реєстрацію права власності та визнання права на спадкове майно,

установив:

15 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та просила суд:

- встановити факт прийняття нею, як спадкоємцем першої черги, спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- скасувати запис про державну реєстрацію речового права від 29.06.2006 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_5 на будинок, господарські будівлі та споруди по АДРЕСА_1 , форма власності приватна, частка 1/1, підстава виникнення права власності договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки 2769 06.12.1978, Христинівська районна державна нотаріальна контора;

- визнати за позивачем спадкоємцем першої черги за законом право власності на спадкове майно: 1/6 частину житлового будинку А, 1985 року побудови, веранди а, 1985 року побудови, ганку І, сараю Б ,1985 року побудови, гаражу Г, 1985 року побудови, сараю Д, 1985 року побудови, вбиральні Е, 1985 року побудови, погреба під Г, 1985 року побудови, огорожі №1, ворота, хвіртку №2, Ѕ криниці, що знаходяться по АДРЕСА_2 , на Ѕ частину якого мала право ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- стягнути з відповідачів понесені нею судові витрати на сплату судового збору та надання правничої допомоги.

Позов обґрунтовувала тим, у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 її матері ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належну їй Ѕ частину житлового будинку А, 1985 року побудови, веранди а, 1985 року побудови, ганку І, сараю Б ,1985 року побудови, гаражу Г, 1985 року побудови, сараю Д, 1985 року побудови, вбиральні Е, 1985 року побудови, погреба під Г, 1985 року побудови, огорожу №1, ворота, хвіртку №2, Ѕ криниці, що знаходяться по АДРЕСА_2 .

Стверджує, що спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняла вона, її малолітній на той час брат ОСОБА_2 та батько ОСОБА_5 .

Право на спадщину ОСОБА_1 не оформила, оскільки на день її відкриття була неповнолітньою, а батько ОСОБА_5 не виконав свого обов`язку і в її інтересах спадщину, яка належала покійній матері не оформив, а навпаки 29.06.2006 зареєстрував право власності на спірний житловий будинок на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки, 2769, ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 помер. На випадок своєї смерті він залишив розпорядження та заповів житловий будинок АДРЕСА_2 відповідачам ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Невизнання спадкоємцями покійного ОСОБА_5 права позивача на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_2 стало підставою для звернення до суду із зазначеними вище вимогами.

З посиланням на ст. 548,549 ЦК УРСР, ст. 22 КпШС та правові позиції, наведені у постановах Верховного Суду від 03.03.2021 у справі №701/1390/19 та Великої Палати Верховного Суду від 04.08.2018 у справі №915/127/18, просила задовольнити її вимоги повністю.

У відзиві ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали, посилаючись на їх безпідставність, та просили суд у задоволенні позову відмовити.

Відповідачі вважають, що на день відкриття спадщини позивач мала повних 15 років, а тому в силу ст. 13 ЦК УРСР та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР могла самостійно оформити свої спадкові права, однак упродовж майже 29 років цього не робила. Також зазначають, що позивач не надала доказів на підтвердження того, що прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном.

Крім того, відповідачі стверджують, що право власності покійного ОСОБА_5 на житловий будинок АДРЕСА_2 виникло з часу вчиненої його державної реєстрації 29.06.2006, а тому таке спадкове майно як Ѕ частина житлового будинку АДРЕСА_3 станом на 27.03.1992 було відсутнє.

Водночас відповідачі вказують на те, що спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилась, а приватний нотаріус 13.03.2020 відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину по причині пропуску нею шестимісячного строку для прийняття спадщини, що в сукупності з іншими зазначеними у відзиві обставинами унеможливлює задоволення позову. Посилаючись також на факт приватизації 26.09.2006 покійним ОСОБА_5 земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 та вчинення ним особистого розпорядження на випадок своєї смерті, яким спірний житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташовується, заповідано їм, відповідачі вважають позовні вимоги ОСОБА_1 такими, що не можуть бути задоволені.

Правом подати відповідь на відзив позивач та її представник не скористались.

До ухвалення рішення у справі відповідачі звернулись до суду з заявою про застосування наслідків спливу строків позовної давності, позаяк з часу досягнення позивачем повноліття і до моменту її звернення до суду пройшло двадцять дев`ять років, а з дня вчинення реєстраційних дій покійним ОСОБА_5 пройшов строк у п`ятнадцять років, тому вважають, що позовна вимога ОСОБА_1 пред`явлена поза межами встановленого строку для звернення до суду за захистом цивільного права або інтересу.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Мельник О.Ф. позовні вимоги підтримали повністю з мотивів, наведених у позовній заяві. Додатково представник позивача пояснив, що факт прийняття спадщини може підтверджувати, у тому числі, заволодіння лопатою чи будь якою іншою річчю, а також, що позовна давність до вимог про встановлення факту прийняття спадщини не застосовується.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх представник адвокат Барська Т.М. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог із мотивів, наведених у відзиві. Також представник відповідачів зазначила, що заявлені вимоги не відповідають характеру спірних правовідносин, оскільки спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилась і нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину по причині пропуску строку для подачі заяви про прийняття спадщини, а не у зв`язку з відсутністю або недостатністю документів, що необхідні для підтвердження у нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння майном. Документи, якими б підтверджувався фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном, позивач нотаріусу не надавала.

Ухвалою суду від 23.04.2021 у справі за позовом ОСОБА_1 відкрите загальне позовне провадження.

04.08.2021 суд задовольнив клопотання позивача про забезпечення позову та заборонив приватному нотаріусу Христинівського нотаріального округу Осиці Л.М. видавати свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 до розгляду справи та набрання рішенням у ній законної сили.

Ухвалою суду від 07.10.2021 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши викладені у заявах по суті справи обставини і безпосередньо дослідивши показання свідків та письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Черкаси померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується копією виданого повторно 05.03.2020 Христинівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

Відповідно до виданого Христинівським райвідділом ЗАГС Черкаської області Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , 13.08.1976 зареєстроване народження ОСОБА_6 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_7 і батьками її є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

За даними Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя від 29.04.2020 №9 16.03.1976 виконавчим комітетом Христинівської районної ради Христинівського району Черкаської області зареєстрований шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , якій після державної реєстрації шлюбу присвоєне прізвище ОСОБА_8 .

07 серпня 1993 року ОСОБА_6 зареєструвала шлюб із ОСОБА_9 і після реєстрації шлюбу їй присвоєне прізвище ОСОБА_10 , що підтверджує копія виданого 07.08.1993 відділом ЗАГС Христинівської райдержадміністрації Свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 .

Згідно з даними копії паспорта ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 ,зареєстрованим місцем проживання останньої в період часу з 21.10.2008 по 14.08.2009 був будинок АДРЕСА_4 , а з 14.08.2009 будинок АДРЕСА_5 .

Відомостей про попереднє місце проживання позивача паспорт не містить.

Спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилась, що підтверджують відомості зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину).

13.03.2020 приватний нотаріус Христинівського районного нотаріального округу Черкаської області Бевзюк В.П., вивчивши отримані від ОСОБА_1 документи заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на житловий будинок АДРЕСА_3 , паспорт та реєстраційний номер облікової картки платника податків, відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з пропущенням строку подачі заяви про прийняття спадщини. Ці відомості підтверджуються постановою приватного нотаріуса від 13.03.2020 про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Довідкою Христинівського відділку Комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 16.03.2020 №138 підтверджується, що станом на 01.01.2013 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_3 з часткою 1/1 на підставі договору по надання у безстрокове користування земельної ділянки посвідчений Христинівською держнотконторою від 06.12.1978 №2769 зареєстрований за ОСОБА_5 .

Посвідчений Христинівською держнотконторою від 06.12.1978 №2769 договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки в інвентарній справі №596 відсутній, що підтверджує надана на запит адвоката інформація від 05.04.2021.

За даними технічного паспорту на будинок садибного типу по АДРЕСА_3 станом на 16.06.2006, житловий будинок розташовується на земельній ділянці загальною площею 524 кв. м і до складу домоволодіння входять такі будівлі і споруди, як житловий будинок А, 1985 року побудови, веранда а, 1985 року побудови, ганок І, сарай Б,1985 року побудови, гараж Г, 1985 року побудови, сарай Д, 1985 року побудови, вбиральня Е, 1985 року побудови, погріб під Г, 1985 року побудови, огорожа №1, ворота №2, Ѕ криниці.

Згідно з приміткою, дані технічного паспорту актуальні протягом одного року з дати проведення технічної інвентаризації.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 11.03.2020 номер 203648340, 29.06.2006 за ОСОБА_5 на підставі посвідченого Христинівською районною державною нотаріальною конторою договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки № НОМЕР_5 , 06.12.1978, зареєстроване приватне право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 .

Земельна ділянка площею 561 кв. м для будівництва і обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 рішенням Христинівської міської ради №4-3/45/V від 26.09.2006 передана у приватну власність ОСОБА_5 , що підтверджується архівним витягом із рішення міської ради №4-3/45/V від 26.09.2006.

Вартість житлового будинку АДРЕСА_2 та земельної ділянки, на якій він розташовується, становить 135000,00 (сто тридцять п`ять тисяч) гривень, що підтверджується витягом зі Звіту про незалежну оцінку нерухомого майна від 20.03.2020.

Довідкою виконавчого комітету Христинівської міської ради від 12.02.2020 підтверджується, що в будинку АДРЕСА_2 з 05.05.2018 зареєстрована відповідач ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_4 у місті Христинівка Черкаської області помер ОСОБА_5 , що підтверджує копія виданого повторно 05.03.2020 Христинівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 .

Після смерті ОСОБА_5 приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області 06.02.2020 заведена спадкова справа №29 за 2020 рік, що підтверджує Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру та копія наданої нотаріусом спадкової справи.

З матеріалів спадкової справи слідує, що на випадок своєї смерті ОСОБА_5 зробив розпорядження та належний йому на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку з кадастровим номером 712610100:02:001:0126 для будівництва та обслуговування житлового будинку за цією ж адресою заповів ОСОБА_3 , 1957 року народження, та ОСОБА_2 , 1988 року народження, в рівних долях.

Заповіт ОСОБА_5 складений 18.09.2014 та посвідчений приватним нотаріусом Христинівського районного нотаріального округу Бевзюком В.П., що підтверджує досліджена його копія.

Спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 прийняли ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . За законом спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняли ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , що підтверджують наявні у матеріалах справи заяви про прийняття спадщини.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми ЦК України застосовуються до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Пленум Верховного Суду України пунктом першим постанови №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців, тощо. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01.01.2004, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Відповідно до статей 524, 529 ЦК УРСР чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті ОСОБА_4 , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Згідно зі статтями 549, 554 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 та 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.

Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.

Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний у спадковому будинку в період шести місяців після смерті спадкодавця; інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Також доказом вступу в управління чи володіння садковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про дані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користуватись яким можливо лише після належного оформлення прав на нього.

На підтвердження своїх вимог щодо встановлення факту прийняття ОСОБА_1 спадщини за померлою матір`ю, позивач просила допитати свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Свідок ОСОБА_11 вказав, що він погодився дати показання в суді на прохання позивача, яка просила підтвердити, що вона проживала в будинку АДРЕСА_2 до 10-го класу, а потім вийшла заміж. Точної дати смерті ОСОБА_4 свідок не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_12 підтвердила, що працювала з покійною ОСОБА_4 в одній зміні і дружила з нею. Коли сім`я покійної будувала житловий будинок, то свідок допомагала їм. Також ОСОБА_12 зазначила, що на день смерті ОСОБА_4 в будинку залишились проживати син покійної і дочка ОСОБА_15 , якій на той час було повних 15 років. Бачила, що позивач прибирала в будинку. У зв`язку з тим, що чоловік покійної ОСОБА_4 дуже швидко після смерті дружини став проживати з іншою жінкою, вона припинила їх відвідування.

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що покійна ОСОБА_4 була рідною сестрою її чоловіка ОСОБА_14 . Позивач була першою дитиною нині покійних ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . Бачила, як після смерті матері позивач прибирала в будинку. Але згодом ОСОБА_5 змінив в будинку замки і ОСОБА_1 вільного доступу до будинку не мала. Відвідувала сім`ю покійної свідок лише місяць після смерті ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_14 стверджував, що допомагав покійним ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в будівництві житлового будинку. Після смерті сестри ОСОБА_4 відвідував кілька раз її сім`ю за місцем проживання і бачив, як ОСОБА_1 прибирала в будинку.

Суд критично оцінює показання свідків і ставить під сумнів достовірність та точність повідомлених ними відомостей, позаяк предметом доказування у цій справі є обставини майже тридцятирічної давнини і з цих показів неможливо достовірно встановити вступ ОСОБА_1 у володіння та управління спадковим майном саме в шестимісячний строк після смерті матері. Документальних доказів на підтвердження фактичного вступу у володіння або управління спадковим майном позивач суду не надала.

Крім іншого, відповідно до ст. 17 ЦК УРСР місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Місцем проживання неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.

Оскільки позивачу на день смерті матері виповнилось повних 15 років, то проживання її зі спадкодавецем на момент смерті автоматично не встановлюється.

Окрім того, позивач не конкретизує, як майно вона фактично прийняла, що потребує доказуванню перед судом.

Отже правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні, у зв`язку з тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про те, що вона фактично вступила в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25.03.2020 у справі №305/235/17, від 16.04.2020 у справі №296/289/19 та від 03.11.2021 у справі №452/938/18.

Верховний Суд України у пункті 16 постанови Пленуму №5 від 31.01.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснив, що заява про встановлення факту прийняття спадщини та місця її відкриття може бути розглянута судом у порядку окремого провадження, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном. У тому ж разі, коли всі необхідні документи були, але у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено, заінтересована особа може звернутись до суду не з заявою про встановлення факту прийняття спадщини, а зі скаргою на відмову вчинити нотаріальну дію.

Оскільки приватний нотаріус відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , який залишився після смерті її матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , в зв`язку з пропущенням строку подачі заяви про прийняття спадщини, то вимога про встановлення факту прийняття спадщини не відповідає характеру спірних правовідносин і задоволенню не підлягає.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частинами 1, 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено випадки відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, які є вичерпними. Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим законом, заборонена.

Ураховуючи, що правомірність набуття ОСОБА_5 права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , сторонами не оспорюється, одночасно з вимогою про її скасування вимога про визнання, зміну чи припинення цим рішенням речових прав ОСОБА_5 не заявлена, підстав для скасування цієї державної реєстрації немає.

Суд бере до уваги, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 належний йому на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку кадастровим номером 712610100:02:001:0126 для будівництва та обслуговування житлового будинку за цією ж адресою заповів відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних долях, та, виконуючи завдання цивільного судочинства і керуючись аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права», враховує свободу заповіту як фундаментального принципу спадкового права.

Також суд зазначає, що заповіт ніким не оспорений.

Відповідно до частини 2 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово комунальному господарству №56 від 13.12.1995 і зареєстровані у Міністерстві юстиції України 19.01.1996 №31/1056.

Пункт 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР визначав, що усі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать громадянам на праві особистої власності, підлягають державній реєстрації. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих.

Реєстрація будинків і домоволодінь проводиться на підставі документів, що встановлюють право власності. Одними з таких документів є нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію (пункт 7 Інструкції та п.10 Додатку №1).

Згідно з пунктом 23 Інструкції на підставі перевірених документів і свого висновку бюро технічної інвентаризації вносить відомості про право власності на будинок (домоволодіння) до реєстрової книги даного населеного пункту і проставляє на документів власника реєстраційний напис за встановленою формою. Якщо на документів про право особистої власності на будинок немає місця для реєстраційного напису, власникові надається реєстраційне посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа.

Оскільки суду договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку та затверджений виконкомом акт міської Ради народних депутатів про прийняття будинку в експлуатацію не надано, то твердження позивача про існування у її покійної матері ОСОБА_4 станом на 27.03.1992 Ѕ частки у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , у володіння та розпорядження якою вона вступила, є припущенням, а згідно зі ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Частини перша та друга ст. 13 ЦК УРСР унормовують, що неповнолітні віком від п`ятнадцяти до вісімнадцяти років вправі укладати угоди за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальників, а також вправі самостійно учиняти дрібні побутові угоди, самостійно розпоряджатися своєю заробітною платою (заробітком) або стипендією, здійснювати авторські або винахідницькі права на свої твори, винаходи, раціоналізаторські пропозиції і промислові зразки, права на свої відкриття.

За змістом чинної станом на 27.03.1992 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, що затверджена наказом Мінюсту Української РСР №45/5 від 31.10.1975,свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, закликаних до спадкоємства, одночасно на ім`я всіх спадкоємців або в будь-який час кожному з них окремо, в залежності від їх бажання. В кожному свідоцтві зазначається все

спадкове майно і перелічуються всі спадкоємці, та визначається частка спадщини спадкоємця, якому видається свідоцтво про право на спадщину. Якщо свідоцтво про право на спадщину видається державним нотаріусом не на всю спадщину, в тексті його обов`язково зазначається, яка частка спадщини залишається відкритою. Особиста явка спадкоємця за одержанням свідоцтва не обов`язкова, на прохання спадкоємця свідоцтво може бути надіслане йому поштою (пункт 120).

Державний нотаріус повідомляє (надсилає копію свідоцтва про право на спадщину) про видачу свідоцтва про право на спадщину на ім`я неповнолітнього або недієздатного чи обмежено дієздатного спадкоємця орган опіки і піклування за місцем проживання спадкоємця для охорони його майнових інтересів (пункт 134).

Особа неповнолітніх, які не досягли 16 років, встановлюється на підставі записів про них у паспортах батьків (усиновителів) або за свідоцтвом про народження (пункт 30).

Суд відхиляє аргументи позивача про порушення покійним ОСОБА_5 її прав та не оформлення спадщини на її ім`я після смерті матері, оскільки чинне на той час законодавство надавало можливість неповнолітнім віком від 15 до 18 років самостійно звернутись до органу нотаріату для оформлення спадкових прав.

Також при ухваленні рішення суд враховує правову позицію Верховного Суду, що викладена у постанові від 16.04.2021 у справі №185/10173/16, про те, що нормами ЦК УРСР не передбачено автоматичного прийняття спадщини неповнолітньою особою.

Оскільки у наведених в постановах Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №915/127/18 та від 03.03.2021 у справі №701/1390/19 відмінні предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, при вирішенні юридичного спору суд їх не враховує.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Мати позивача ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 ОСОБА_5 зареєстрував 29.06.2006, до органів нотаріату Хуртасенко Н.П. звернулась 13.03.2020,а до суду 15.04.2021, тобто через двадцять дев`ять років після відкриття спадщини та майже через п`ятнадцять років після реєстрації права особистої приватної власності ОСОБА_5 .

Про застосування позовної давності відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 подано заяву.

Однак, відповідно до роз`яснень в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у позові, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, суд не застосовує наслідки спливу строків позовної давності до даних правовідносин, оскільки в позові необхідно відмовити за його безпідставністю.

За змістом ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи ( ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

У зв`язку з відмовою у задоволенні заявлених вимог, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про відшкодування понесених ними судових витрат не заявляли.

Крім іншого, суд погоджується з доводами відповідачів про недоведеність позивачем понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, оскільки умови Договору про надання правничої допомоги від 27.03.2020 порядок визначення розміру наданої допомоги чи послуг не містять. Зазначення у його пункті 2.3 про обов`язок клієнта сплатити 15 000 (п`ятнадцять тисяч) невизначених одиниць не дає підстав для висновку, що розмір гонорару складає 15 000,0 гривень.

Також матеріалами цивільної справи №706/375/20 підтверджено, що у провадженні Христинівського районного суду Черкаської області уже перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права на спадкове майно, яка за заявою позивача залишена без розгляду 05.04.2021. На підтвердження понесених у цій справі судових витрат позивач також надавала цей самий Договір від 27.03.2020, цю саму квитанцію до прибуткового касового ордеру без номера від 17.03.2020 та цей самий розрахунок опис без дати, що доводить факт сплати гонорару у справі №706/375/20, а не №706/316/21.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, за змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Керуючись статтями 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини, скасування запису про державну реєстрацію речового права та визнання права на майно в порядку спадкування, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Черкаського апеляційного суду через Христинівський районний суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня отримання ним повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду складено та підписано 02.02.2022 року.

Суддя М.П. Орендарчук