РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2022 року Провадження №2/425/5/22

Справа №425/1721/20

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі головуючого судді Коваленка Д.С., секретарка судових засідань Брудницька О.В., учасники справи: позивач ОСОБА_1 та його адвокатка: Ткачук Олена Валеріївна, відповідачка ОСОБА_2 та її адвокат: Воронко Віталій Васильович, розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні зали судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права користування житловим будинком,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , якою просив усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 та позбавити її такого права.

Процесуальні дії у справі.

З урахуванням отриманої з відповідного органу інформації щодо реєстрації місця проживання відповідача, ухвалою від 30 червня 2020 року суд відкрив провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 29 липня 2020 року, о 10 годині 30 хвилин, у приміщенні зали судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області.

23 жовтня 2020 року в судовому засіданні, суд без виходу до нарадчої кімнати, поставив закрити підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 09 листопада 2020 року на 11 годину.

18 березня 2021 року, задовольнивши подане представником відповідача клопотання про зупинення провадження у справі, суд ухвалою зупинив провадження у зв`язку із об`єктивною неможливістю її розгляду до вирішення іншої справи №425/401/21, провадження №2/425/204/21, що розглядається Рубіжанським міським судом Луганської області в порядку цивільного судочинства, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання угоди (договору дарування) удаваною та визнання права спільної власності на житловий будинок, саме щодо якого і виник спір - до набрання законної сили судовим рішенням, в цій іншій справі.

Ухвалою від 29 вересня 2021 року, провадження у справі було поновлено за клопотанням представника позивача у зв`язку з тим, рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 10 серпня 2021 року ухвалене у справі №425/401/21, провадження №2/425/204/21 набрало законної сили 21.09.2021 року. І цим рішенням було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання угоди (договору дарування) удаваною та визнання права спільної власності на житловий будинок (а.с. 215,216-218).

16 листопада 2021 року представник позивача подала до суду письмові пояснення, в яких формулюванням остаточних позовних вимог просила суд вважати припинення права ОСОБА_2 на користування житловим будинком АДРЕСА_1 , пояснюючи це тим, що формулювання позовних вимог у первісній позовній заяві та зазначення їх у назві позовної заяви було викладено у зв`язку із правовою необізнаністю позивача. Але спосіб захисту прав та інтересів позивача з самого початку звернення до суду був пов`язаний саме з припиненням правовідносин щодо права користування відповідачкою належним позивачу будинком, тобто припиненням сервітуту. І саме таке розуміння позовних вимог позивача, із самого початку підтвердили і відповідачка і її представник.

Стислі позиції позивача та відповідача.

Позиція позивача. Він є одноособовим власником будинку АДРЕСА_1 з 15 серпня 2001 року. У вересні 2002 року, позивач надав відповідачці право користування його будинком, після чого вона зареєструвала своє місце проживання у ньому. З 27.12.2002 року він та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі. Але з жовтня 2019 року відповідачка пішла з сім`ї, і шлюбні відносини між ними були припиненні. Рішенням суду від 06.02.2020 року шлюб між ними був розірваний. Відповідачка не є власником чи співвласником будинку, спільним побутом з позивачем вони вже не пов`язані, за місцем реєстрації фактично не проживає, її особистих речей у будинку не має. Отже відповідачка проживала у будинку саме як член сім`ї власника будинку і набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Проте після розірвання шлюбу відповідачка втратила статус члена сім`ї власника майна, а тому право відповідачки на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника майна.

Позиція відповідача та її адвоката полягала в тому, що позовні вимоги, які пред`явлені до неї фактично є вимогами про виселення її з будинку (з якого її фактично вигнав позивач) без надання їй іншого житлового приміщення. А спірний будинок, в якому знаходяться її особисті речі, вона разом з позивачем придбала за спільні кошти, і іншого житла в неї немає, тому позов задоволенню не підлягає. Під час надання пояснень суду, відповідачка підтвердила, що на момент розгляду справи, вона вже дійсно проживає за іншою адресою - в будинку свого сина та прийняла рішення проживати не з позивачем, з власної ініціативи.

Показання свідків

ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсіонер, не працює, проживає: АДРЕСА_2 ) засвідчила, що з позивачем вона познайомилась в серпні 2000 року та вони вирішили проживати разом, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки. Місцем їхнього проживання було місто Москва, там вони проживали у гуртожитку в одній кімнаті. Працювали вони на одній фірмі та отримували по 2500 рублів (приблизно 150-160 доларів США) кожен. У грудні 2000 року позивач запропонував їй зібрати грошові кошти та придбати будинок і вона на це погодилась. А на початку травня 2001 року вони почали шукати будинок. На час покупки будинку вони не перебували у зареєстрованому шлюбі, але гроші на придбання будинку були спільні. Оскільки для придбання будинку в них не вистачало грошей на оформлення договору купівлі-продажу, нотаріус запропонувала оформити договір дарування та заповіт, і вони так і зробили. Після того, як вони все оформили, вони повернулись до міста Москва, заробляти гроші, і кожні три місяці повертались до міста Рубіжне, де проживали вдвох. У 2002 році в придбаному будинку зареєстрував своє місце проживання позивач, а з часом і вона. Вони ще деякий час їздили у ОСОБА_3 для заробітку грошей, але пізніше коли між ними шлюб вже був зареєстрований, повернулись до міста Рубіжне зовсім.

Під час спільного проживання у 2018 році між нею та позивачем були постійні сварки. 08 жовтня 2019 року між ними знову відбувся конфлікт і вона попросила дати їй можливість піти на деякий час. Взявши із собою деякі особисті речі вона пішла жити у дім сина - ОСОБА_4 , якому вона сама ж його і подарувала. Коли вона уходила з дому, позивач просив повернути ключі від будинку та заламував пальці і вона викинула ключі від будинку до сусідів і з того часу вона живе у сина. 23 жовтня 2019 року у неї стався серцевий напад і вона лікувалась приблизно до лютого 2020 року.

24 травня 2020 року, коли вона приходила до позивача, останній питав в неї чому вона не забирає з будинку свої речі. І вона прийшла до будинку, та в кухні вона зустріла чоловіка, який попросив пред`явити документи, представившись, як зять. Тому вона пішла до виходу, а у дворі вона зустріла позивача, який схватив її за одну руку, вона сказала позивачу, що прийшла забрати свої речі, але її силою випхали з двору. Під час цього у дворі були присутніми ще дві жінки. Вона викликала поліцію і більше до спірного будинку не поверталась і по телефону з позивачем не спілкувалась. Позивач про бажання продавати будинок її не повідомляв, але пропонував їй добровільно знятись з зареєстрованого місця проживання у спірному будинку. Після виїзду зі спірного будинку, комунальні послуги вона не сплачує.

ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , пенсіонер, проживає: АДРЕСА_3 ) засвідчив, що особисто знає позивача і відповідача, так як вони його сусіди. У 2001 році він спочатку познайомився з ОСОБА_6 , а потім з ОСОБА_7 . В якості кого ОСОБА_7 стала проживати в будинку він не знав. Йому відомо, що про покупку будинку домовлявся ОСОБА_6 . На прохання ОСОБА_6 підписував акт, яким встановлено, що ОСОБА_2 не проживає у будинку АДРЕСА_1 . Цей акт він підписував не читаючи, і на дату, яка була зазначена у акті, він не звертав уваги. Але він стверджує, що ОСОБА_7 проживала в зазначеному будинку з 2001 року по жовтень 2019 року, так як з жовтня 2019 року, маючи спільний з сусідами огляд та паркан, він її у дворі більше не бачив. І про те, що ОСОБА_7 вже не проживає з ОСОБА_6 , підтвердив сам ОСОБА_6 .

ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає: АДРЕСА_4 ) засвідчив, що ОСОБА_1 це його сусід, який проживає навпроти нього більше 10 років. ОСОБА_2 проживала разом з ОСОБА_9 до 2019 року. Останній раз він бачив ОСОБА_10 влітку (липень або серпень) 2019 року. А потім в листопаді 2019 року, він дізнався від ОСОБА_11 про те, що з ОСОБА_7 вони десь місяць разом не живуть. На прохання ОСОБА_11 він підписував акт від 14.05.2020 року, яким встановлювалось не проживання ОСОБА_12 за адресою: АДРЕСА_1 . І з часу, зазначеного в акті, він ОСОБА_13 в будинку не бачив.

ОСОБА_14 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , пенсіонер, проживає: АДРЕСА_5 ), засвідчила, що знає ОСОБА_7 та ОСОБА_6 багато років, так як їхні будинки знаходяться неподалік один від одного. ОСОБА_7 та ОСОБА_6 проживали разом. Але з жовтня 2019 року ОСОБА_7 проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Одного разу вона разом з Тамарою була у будинку АДРЕСА_1 , це було у грудні 2019 року коли ОСОБА_7 попросила її перевезти деякі її речі. Того дня ОСОБА_7 не забрала навіть білизну, так як хворіла. Коли вони, після її одежання, все-таки забрали речі ОСОБА_7 , вона чула, як ОСОБА_6 пропонував ОСОБА_7 повернутися до нього та жити з ним, але вона сама відмовилась.

ОСОБА_15 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає: АДРЕСА_6 ) засвідчив, що ОСОБА_1 знає з лютого 2020 року, їх познайомила його дівчина. Коли він був у гостях у ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_1 , весною 2020 року, і ОСОБА_16 виходив на вулицю, в будинок зайшла ОСОБА_17 , яку він бачив перший раз та вона представилась, як колишня дружина ОСОБА_11 і після цього вийшла на вулицю. Перебуваючи у будинку він почув, як ОСОБА_17 , знаходячись на вулиці, говорила ОСОБА_18 , що у будинку знаходяться її речі, які вона хоче забрати, і він вирішив вийти на вулицю. На вулиці він побачив, що ОСОБА_17 махала руками в бік ОСОБА_11 та подряпала його, а він в свою чергу попросив її покинути двір та почав супроводжувати її. Як поводив себе в той час ОСОБА_16 , він не пам`ятає. Після цього, до будинку приїжджала поліція, хто її викликав, йому не відомо. Із співробітниками поліції розмовляла ОСОБА_17 . Після того, як поліція провела опитування, в тому числі і його, вони: ОСОБА_16 , його дівчина, він та ОСОБА_19 , з якою його познайомив ОСОБА_16 , поїхали в лікарню для огляду. ОСОБА_20 дали заспокійливі ліки.

Встановлені судом обставини, на підставі доказів і аргументів сторін.

15 серпня 2001 року ОСОБА_21 та ОСОБА_1 уклали договір, за яким ОСОБА_21 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв у дар житловий будинок АДРЕСА_1 . Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Білоус З.В. (а.с.6 тому 1).

При цьому суд враховує, що рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 10 серпня 2021 року, яке набрало законної сили 21 вересня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання вказаного договору дарування удаваним та визнання права спільної власності на нього - відмовлено, за недоведеністю придбання зазначеного будинку АДРЕСА_3 за спільні кошти (а.с.216-218 тому 1).

Тож суд одразу відзначає, що в силу презумпції правомірності угоди, суд вважає встановленою ту обставину, що будинок АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 набув у приватну одноособову власність, незважаючи на надання відповідачкою показів, якими вона намагалась це спростувати. Оскільки за відсутності інших доказів, її покази, які є дуже загальними, не можуть бути належним доказом спростування презумпції правомірності договору дарування нерухомого майна, який було нотаріально засвідчено і цим же показам інший суд вже надав правову оцінку.

Після отримання в дар зазначеного будинку, 13 липня 2002 року ОСОБА_1 зареєстрував своє місце проживання у ньому, а 28 вересня 2002 року в цьому ж будинку зареєструвала своє місце проживання ОСОБА_2 (а.с.7 тому 1).

І суд погоджується із тим, що реєстрація ОСОБА_2 свого місця проживання саме в будинку АДРЕСА_3 , дійсно було пов`язано із тим, що на той момент ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважали один одного членами однієї сім`ї, позаяк вони спільно проживали, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки, як чоловік і дружина, хоча ще не перебували у зареєстрованому шлюбі. Ця обставина визнавалась обома сторонами протягом всього часу розгляду судом їх спору і не оспорювалась ними.

Відповідно до встановлених судом обставин, які були відображені у рішенні Рубіжанського міського суду Луганської області від 06.02.2020 року, яке набрало законної сили 11 березня 2020 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_22 з 27 грудня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Але цим же рішенням суду шлюб між ними був розірваний. В цьому рішенні суд зазначав позицію позивача ( ОСОБА_1 ), про те, що саме в жовтні 2019 року шлюбні відносини між подружжям були припиненні та вони перестали вести спільне господарство (а.с. 5 тому 1).

Згідно з актом про встановлення фактичного місця проживання від 14 травня 2020 року, складеному ОСОБА_9 у присутності сусідів-свідків: ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 не проживає за цією адресою з липня 2019 року (а.с. 8 тому 1). Проте така інформація частково спростовується показаннями самої ОСОБА_2 та ОСОБА_14 , які зазначили, що ОСОБА_17 не проживає в будинку АДРЕСА_1 .

При цьому суд відзначає, що ОСОБА_2 , як свідок, сама засвідчила факт того, що у довтні 2019 року пішла з будинку АДРЕСА_1 , з власної ініціативи.

Також з огляду на покази ОСОБА_2 , пояснення ОСОБА_1 та письмові докази, які надавали самі сторони спору (а.с.43,44,66,242,243 тому 1; а.с.11,12,13,14-16,17,18,19-20,32 тому 2) суд вважає встановленою ту обставину, що за час спільного проживання у будинку АДРЕСА_3 , приблизно починаючи з початку 2018 року і по жовтень 2019 року, ОСОБА_23 постійно сварились один з одним, ображали один одного, а іноді це призводило навіть і до того, що вони, за їх же твердженнями заподіювали один одному тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості, після чого, обидва звертались до правоохоронних органів.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 з жовтня 2019 року і до теперешнього часу, вона проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначений будинок належить на праві приватної власності її сину ОСОБА_4 з 25 листопада 2013 року на підставі договору дарування, відповідно до якого дарувальником була ОСОБА_2 , яка в свою чергу була власницею цього будинку на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого Виконавчим комітетом Рубіжанської міської ради від 12.12.2012 року (а.с. 141-143,152,240,241 тому 1).

Також суд вважає встановленою ту обставину, що ОСОБА_17 дійсно не має у своїй власності жодного нерухомого майна, придатного для проживання в ньому (а.с. 72 тому 1), а її доходами є виключно пенсія, розмір якої, з урахуванням її пояснень, з жовтня 2021 року складає 2669 гривень 24 копійки (а.с.145-146,151 тому 1).

Відповідачка просила врахувати, що ОСОБА_1 склав на її ім`я 11 липня 2002 року заповіт (а.с.239 тому 1), суд враховує це, але відзначає, що ОСОБА_1 13 січня 2020 року скасував цей заповіт (а.с.31 тому 2).

Оцінка суду щодо змісту спірних правовідносин.

Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачкою виникли цивільні правовідносини, в межах яких виник спір щодо права користування відповідачкою будинком позивача, як між власником та колишнім членом сім`ї власника житла.

Оцінка суду щодо права.

Положення частини 1 статті 41 Конституції України, з 28 червня 1996 року кожному гарантують його право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю.

При цьому суд одразу відзначає, що в силу положень частини 2 статті 4 Цивільного кодексу Української РСР, частини 1 статті 13 Закону України "Про власність" та встановлених судом обставин, 15 серпня 2001 року позивач дійсно набув право приватної власності на будинок АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування.

На початок вересня 2002 року, коли позивач надав відповідачці право користування його будинком, і як наслідок вона зареєструвала своє місце проживання у ньому, частина 3 статті 2 вказаного закону передбачала, що кожен громадянин в Україні мав право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими.

Отже, станом на початок вересня 2002 року позивач дійсно мав право надати свій будинок у користування будь-якій конкретній особі, без обмеження чи з обмеженням часу і мети користування, а також безкоштовно - частина 2 статті 4 цього ж закону. Що по суті, вважалось і продовжує вважатись у цивільному праві - сервітутом.

І з огляду на встановлені судом обставини, а також положення частини 1 статті 24 Кодексу про шлюб та сім`ю, який застосовувався на час укладення позивачем та відповідачкою шлюбу у грудні 2002 року, суд відзначає, що за фактом реєстрації шлюбу, відповідачка не набула права власності на будинок АДРЕСА_1 , оскільки право приватної власності на нього було набуто позивачем до укладення шлюбу між ними. Проте, із реєстрацією шлюбу, відповідачка отримала підтвердження від держави того факту, що вона є члена сім`ї позивача. Хоча і до цього, зокрема станом на вересень 2002 року, як вказували самі позивач та відповідач, вони вважали себе і були один одному членами однієї сім`ї, оскільки мали спільний побут, спільне проживання та взаємні права та обов`язки, як подружжя, але юридично оформили їх відносини тільки у грудні 2002 року.

З 01 січня 2004 року, в Україні набув чинності новий Цивільний кодекс України, у пункті 4 прикінцевих та перехідних положень якого зазначено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Проте, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Тож починаючи з 01 січня 2004 року, новий ЦК України почав застосовуватись і до сервітутного права відповідачки щодо користування нею будинком АДРЕСА_3 , що належить позивачу, як членом його сім`ї, оскільки це право виникло до набрання чинності цим кодексом і воно продовжувало існувати у відповідачки після набрання ним чинності.

На підставі рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 06 лютого 2020 року, що набрало законної сили 11 березня 2020 року, шлюб між позивачкою та відповідачем був розірваний. Внаслідок чого, з урахуванням положень частини 2 статті 114 Сімейного кодексу України, саме 11 березня 2020 року відповідачка втратила статус дружини і члена сім`ї позивача.

Але поряд з цим суд відзначає, що фактично, вже з жовтня 2019 року відповідачка перестала використовувати своє право користування будинком АДРЕСА_3 , як член сім`ї позивача, оскільки прийняла рішення покинути цей будинок і переїхати проживати у будинок сина. Проте і досі вважає, що має право користування цим будинком.

У частині 1 статті 401 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Проте, пунктом 4 частини 1 статті 406 ЦК України встановлено, що припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, є окремою, самостійною та достатньою підставою для припинення сервітуту, тобто припинення права користування чужим майном. Також суд враховує, що в силу положень частини 2 статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають юридичне значення.

Як вже було встановлено судом, позивач встановив сервітут для відповідачки, виключно тому, що вважав її членом своєї сім`ї (дружиною) та безпосередньо у зв`язку із тим, що вони до того, як переїхали у місто Рубіжне, проживали як сім`я - мали спільний побут, взаємні права та обов`язки, а також спільне місце проживання, як чоловік та дружина, і такі відносини продовжували.

Але в жовтні 2019 року відповідачка, з власної ініціативи, прийняла рішення покинути своє місце проживання у будинку АДРЕСА_3 та переїхала до будинку сина. А з 11 березня 2020 року, вона юридично втратила статус члена сім`ї позивача і ніколи не намагалась повернутись до цього будинку для продовження проживання з позивачем. Звичайно, що суд прекрасно розуміє, що встановлені судом обставини прямо вказують на те, що позивач та відповідачка фактично вже навіть не могли спільно проживати, оскільки постійно сварились і почали заподіювати один одному тілесні ушкодження, але з жовтня 2019 року відповідачка живе в іншому будинку - будинку сина, тобто вже більше ніж два роки, а з березня 2020 року взагалі втратила статус члена сім`ї позивача.

Тому суд погоджується із тим, що за таких обставин, у їх сукупності, право користування позивачкою будинком АДРЕСА_3 дійсно треба припинити за рішенням суду, оскільки фактично вже ним не користуючись відповідачка продовжує вважати, що має це право.

Суд також наголошує на тому, що він не може погодитись з аргументами представника відповідачки про те, що припиненням права користування позивачки будинком АДРЕСА_3 суд фактично розгляне позов про її виселення. Позаяк позивачка, не живе в ньому фактично з власної ініціативи і вже більш ніж два роки.

Суд також відзначає, що своїм не визнанням припинення правовідношення, яке виникло між позивачем та відповідачкою (сервітутні правовідносини), а також тим, що не змінює реєстрацію свого місця проживання, остання створює юридичні перешкоди позивачу у вільному користуванні і розпорядженні своїм правом власності, оскільки є людиною, яка не визнає припинення сервітуту. Таким чином створюючи для позивача умови правової невизначеності. Отже, право власності позивача на будинок слід захистити.

Положення частини 1 статті 5 ЦПК України передбачають, що здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

А положення пункту 7 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України прямо вказують на те, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути і припинення правовідношення.

Тому суд бачить можливим задовольнити позов, шляхом припинення сервітуту відповідачки щодо будинку позивача, тобто шляхом саме припинення (а не втрати) права користування відповідачкою будинком позивача. Оскільки саме такий спосіб захисту права власності позивача буде ефективним, адекватним порушенню та таким, що відповідає підставі позову та сформульованій позивачем позовній вимозі, з урахуванням пояснень його адвоката. А у визнанні відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Задовольняючи позов, суд дуже уважно ставився до того, що відповідачка не має у своїй власності житла, а її доходами є виключно пенсія, яка не перевищує прожитковий мінімум доходів громадян. Суд прекрасно усвідомлює важкість приватного і сімейного життя відповідачки, у таких умовах майнового стану, в яких вона опинилась.

Але суд відзначає, що частина 1 статті 47 Конституції України, яка гарантує кожному його право на житло, чітко встановлює, що саме держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. При цьому, частина 2 статті 47 Конституції України гарантує, що громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою або органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Таким чином, реалізація права громадян на житло - це позитивний обов`язок держави, і він не може і не повинен вирішуватись за рахунок власності інших громадян, зокрема позивача.

Суд усвідомлює, що рішення про припинення права користування відповідачкою житлом позивача є формою позбавлення її житла та втручання у її приватне і сімейне життя.

Однак, по-перше, відповідачка вже фактично позбавлена житла позивача, при цьому це відбулось з її ініціативи і більше ніж два роки назад. І з того часу та до тепер, вона живе у житлі сина, який в силу положень частини 1 статті 202 Сімейного кодексу України, як раз і повинен піклуватись про свою непрацездатну матір.

По-друге, суд відзначає, що дотримуючись частини 3 статті 47 Конституції України, суд припиняє право користування відповідачки на підставі закону, зокрема пункту 4 частини 1 та частини 2 статті 406 ЦК України та пункту 7 частини 2 статті 16 ЦК України. Цей закон переслідує легітимну мету (захист права власності позивача), такий засіб як позбавлення права користування чужою власністю є необхідним у демократичному суспільстві (оскільки переслідує легітимну мету) і цей засіб, для досягнення цієї мети, є адекватним вказаній меті та порушенню, що має місце, але яке слід усунути.

Також суд враховує правові висновки, наведені Великою палатою Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року (справа №447/455/17), щодо застосування норм Конвенції з прав людини та основоположних свобод та норм Цивільного кодексу України, як самостійно, так і у їх співвідношенні із нормами Житлового кодексу Української УРСР. А також і висновки про те, що суть позовних вимог повинна оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

А тому суд констатує, що відповідачка втратила статус члена сім`ї позивача, через втрату сімейного зв`язку, отже припинилась підстава через яку був встановлений сервітут; відповідачка сама прийняла рішення змінити місце проживання, на що вказувала у своїх поясненнях; відповідачка забезпечена житлом, хоча і за рахунок свого рідного сина вже більше 2 років; відповідачка не залишається на вулиці; позивач категорично не бажає аби відповідачка мала право користування його житлом (будинком).

Тому суд вважає, що застосований ним захід є пропорційним втручанням у право відповідачки, для захисту порушеного права позивача, особливо зважаючи на те, що фактично, вона сама вже звільнила будинок позивача.

І суд знову повторює, що він розуміє в яких складних життєвих умовах наразі перебуває відповідачка. Але на думку суду, вони є не настільки загрозливими для її життя і здоров`я та її приватного і сімейного життя, яке вже за два роки склалось без позивача, аби суд залишив за відповідачкою право користуватись житлом позивача.

Таким чином у цій справі, на думку суду, у балансі інтересів сторін переважає інтерес позивача, який і слід захистити способом, що вказаний судом вище.

Оцінка і висновок суду щодо судових витрат.

З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 908 гривень (за подання позову), які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.9), вони підлягають стягненню на користь позивача з відповідача у повному обсязі.

Таким чином, керуючись статтями 2,19,23,34,43,49,133-142,211,213,217,220-222,244-248,258,259,263-265,268,272,273,351,352,354,355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права користування житловим будинком задовольнити.

Припинити право користування ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду безпосередньо або через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 лютого 2022 року.

Суддя - Д.С. Коваленко