ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3813/22 Справа № 206/1234/19 Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О. П. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія», Приватного виробничо-сервісного підприємства СТО «Карлссон» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином; за позовною заявою ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія», Приватного виробничо-сервісного підприємства СТО «Карлссон» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином; за позовною заявою ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» та Приватного виробничо-сервісного підприємства СТО «Карлссон» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином; за позовною заявою ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія», Приватного виробничо-сервісного підприємства СТО «Карлссон» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивачі звернулися із позовами до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» (далі - ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія»), Приватного виробничо-сервісного підприємства СТО «Карлссон» (далі -ПВСП СТО «Карлссон») про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином.

Позовні вимоги позивачів мотивовані тим, що в провадженні Самарського районного суду м. Дніпропетровська знаходиться кримінальне провадження № 0000880, відомості про яке внесені до ЄРДР 28 жовтня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України. 27 квітня 2017 року ОСОБА_5 вручене письмове повідомлення про підозру у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення. Потерпілими у кримінальному провадженні № 0000880 є ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Відповідно до обставин справи, 28 жовтня 2016 року близько 08.30 год. водій ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автобусом «Мерседес Бенц Спринтер», державний номер НОМЕР_1 , що знаходиться в оренді ПВСП СТО «Карлссон», рухався в Самарському районі м. Дніпра по вул. Маршала Малиновського з боку вулиці Білостоцького в напрямку Самарського мосту. Під час руху водій ОСОБА_5 , порушуючи Правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, перед зміною напрямку руху праворуч, не впевнився, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, в районі будинку 92 по вул. Маршала Малиновського, змінив напрям свого руху праворуч та зіткнувся зі стоячим попереду нього вантажним автомобілем «Мерседес Бенц Аксор», державний номер НОМЕР_2 , з напівпричепом «Шварцмюллер», д.н. НОМЕР_3 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автобуса «Мерседес Бенц Спринтер» ОСОБА_1 , спричинено тілесні ушкодження, які за своїм характером згідно висновку судово-медичної експертизи № 1215е від 26 квітня 2017 року відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння, згідно п. 2.І.З - б, м «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» затверджених наказом МОЗ України від 17 січня 1995 року № 6. Пасажиру ОСОБА_2 спричинені тілесні ушкодження, які за своїм характером згідно висновку судово-медичної експертизи № 203е від 24 січня 2017 року відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш ніж 21 день), згідно п.2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17 січня 1995 року № 6. Пасажиру ОСОБА_3 спричинено тілесні ушкодження, які за своїм характером згідно висновку судово-медичної експертизи № 1208е від 26 квітня 2017 року відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння, згідно п.2.1.3 - в, л «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17 січня 1995 року № 6. Пасажиру ОСОБА_4 , який є батьком позивача ОСОБА_4 , спричинено тілесні ушкодження, які за своїм характером згідно висновку судово-медичної експертизи №23 03/547-Н від 29 листопада 2016 року відносяться до тяжких тілесних ушкоджень та знаходяться у причинному зв`язку з настанням смерті. Відповідно до цивільно-правового договору № ЦЦ від 24 жовтня 2016 року ПВСП СТО «Карлссон», укладеного між підприємством в особі директора Бевзюк В. П. та фізичною особою ОСОБА_5 , останній виконував роботи водія транспортного засобу з перевезення пасажирів. Станом на 31 липня 2017 року жодних виплат позивачам як потерпілим ПВСП СТО «Карлссон» та ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» здійснено не було.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з ПрАТ «Українська охоронна-страхова компанія» майнову шкоду у розмірі 49 000,00 грн., з ПВСП СТО «Карлссон» майнову шкоду у розмірі 51 000,00 грн та моральну шкоду у розмірі 200 000,00 грн.; ОСОБА_2 просила стягнути з ПрАТ «Українська охоронна-страхова компанія» майнову шкоду у розмірі 49 000,00 грн., з ПВСП СТО «Карссон» моральну шкоду у розмірі 251 000,00 грн.; ОСОБА_3 просила стягнути з ПрАТ «Українська охоронна-страхова компанія» майнову шкоду у розмірі 49 000,00 грн., з ПВСП СТО «Карлссон» майнову шкоду у розмірі 466 031,56 грн. та моральну шкоду у розмірі 249 000,00 грн.; ОСОБА_4 просив стягнути: з ПрАТ «Українська охоронна-страхова компанія» майнову шкоду у розмірі 49 000,00 грн., з ПВСП СТО «Карлссон» майнову шкоду у розмірі 15 000,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 439 000,00 грн..

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» та ПВСП СТО «Карлссон» про відшкодування майнової та моральної шкоди завданої злочином.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зробив висновок про відсутність належних правових підстав для відшкодування відповідачем ПВСП СТО «Карлссон» завданої моральної та майнової шкоди, оскільки позивачами не надано належних доказів прийняття ОСОБА_5 на роботу за конкретною кваліфікацією, професією, посадою; не надано доказів факту роз`яснення його прав і обов`язків та проінформування під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору.

Суд першої інстанції критично поставився до посилань позивачів на ті обставини, що шкода була завдана ОСОБА_5 під час виконання ним своїх трудових обов`язків у ПВСП СТО «Карлссон», а тому останнє, в свою чергу, має нести відповідальність за заподіяну шкоду. Відмовляючи у задоволенні позову щодо стягнення майнової шкоди з відповідача ПАТ «Українська охоронно-страхова компанія», суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог в цій частині, зокрема, подані позивачами позови не містять в собі будь-якого змістовного обґрунтування сум заявленої ними майнової шкоди, а також її розрахунків, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості надати належну юридичну оцінку цим вимогам та встановити розмір матеріальних збитків, що були завдані позивачам з урахуванням раніше виплачених їм сум.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (далі-апелянти), посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просили рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не досліджувалась трудова книжка ОСОБА_5 щодо наявності чи відсутності запису про прийняття на роботу до ПВСП СТО "Карлссон", а також нарахування ЄСВ за працівника. Крім того, апелянт вказує, що суд залишив без уваги приховування фактичних трудових правовідносин, ти самим позбавив можливості потерпілих отримати грошову компенсацію за спричинену матеріальну та моральну шкоду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду скасувати, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 28 жовтня 2016 року близько 08.30 год. водій ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автобусом «Мерседес Бенц Спринтер», державний номер НОМЕР_1 , що знаходиться в оренді ПВСП СТО «Карлссон», рухався в Самарському районі м. Дніпро по вул. Маршала Малиновського з боку вулиці Білостоцького в напрямку Самарського мосту.

Під час руху ОСОБА_5 , порушуючи Правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, перед зміною напрямку руху праворуч, не впевнився, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, в районі будинку 92 по вул. Маршала Малиновського, змінив напрям свого руху праворуч та зіткнувся зі стоячим попереду нього вантажним автомобілем «Мерседес Бенц Аксор», державний номер НОМЕР_2 , з напівпричепом «Шварцмюллер», державний номер НОМЕР_3 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажирам автобуса «Мерседес Бенц Спринтер» ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , спричинено тілесні ушкодження різних ступенів тяжкості.

Вищезазначені обставини встановлені вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі пункту «в» статті 1 ЗУ «Про амністію в 2016 році» № 1810-VIII від 22 грудня 2016 року ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання. Вирок набрав законної сили.

Встановлено, що згідно полісу № АЕ/3575690 цивільно-правова відповідальність ПВСП СТО «Карлссон» застрахована ПАТ «Українська охоронно-страхова компанія».

Відповідно до договору оренди автомобіля від 03 лютого 2016 року автомобіль Mersedes Benz Sprinter 313CDI, державний номер НОМЕР_4 , що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_8 , на час дорожньо-транспортної пригоди перебував в оренді ПВСП СТО «Карлссон» .

24 жовтня 2016 року між ПВСП СТО «Карлссон» та ОСОБА_5 укладений цивільно-правовий договір, строком дії до 31 грудня 2016 року, відповідно до якого Замовник (ПВСП СТО «Карлссон») доручає, а Виконавець ( ОСОБА_5 ) бере на себе зобов`язання виконувати роботи водієм транспортних засобів, які використовує Замовник у своїй діяльності по обслуговуванню маршрутів загального користування. Згідно пункту 1.1. цивільно-правового договору № ЦЦ 24.10.16 від 24 жовтня 2016 року. ОСОБА_5 взяв на себе зобов`язання виконувати роботи водієм транспортних засобів, які використовує ПВСП СТО «Карлссон» у своїй діяльності по обслуговуванню маршрутів загального користування. При цьому, пунктом 1.2. визначено, що ОСОБА_5 виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує виконання роботи, не підпадає під дію правил внутрішнього трудового розпорядку, не має права на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням. Виконавець виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує виконання роботи, не підпадає під дію правил внутрішнього трудового розпорядку, не має права на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням (пункти 1.1, 1.2 Договору).

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Тобто нормами ч. 2 ст. 1187 ЦК України визначено особливого суб`єкта, який відшкодовує шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, яким є його законний володілець.

Згідно із ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Тлумачення ч. 1 ст. 1172 ЦК України свідчить, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником, у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і завдав відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), проходженням стажування, посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 177/472/16 (провадження № 61-2796св20), зазначено, що «в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зроблено висновок, що аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм».

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

13 квітня 2018 року ухвалено вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська стосовно ОСОБА_5 , якого визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Звільнено ОСОБА_5 від відбування призначеного йому покарання на підставі пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію в 2016 році» № 1810-VІІІ від 22 грудня 2016 року та задоволено частково цивільні позови.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2018 року щодо ОСОБА_5 в частині цивільного позову скасовано та призначено в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зробив висновок, про відсутність належних правових підстав для відшкодування відповідачем ПВСП СТО «Карлссон» завданої моральної та майнової шкоди, оскільки позивачами не надано належних доказів прийняття ОСОБА_5 на роботу за конкретною кваліфікацією, професією, посадою; не надано доказів факту роз`яснення його прав і обов`язків та проінформування під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року у справі №809/1060/16 (адміністративне провадження №К/9901/22765/18) зроблено висновок, що «стажування водіїв у порядку, визначеному пунктом 3.2 Порядку №975, проводиться виключно у разі прийняття їх на роботу, тобто, після оформлення трудових відносин, але до моменту фактичного допуску до роботи у вигляді керування колісним транспортним засобом. Стажування водіїв, як передумова для подальшого укладення з ними трудового договору, Порядком №975 не передбачена, оскільки норми даного Порядку встановлюють єдиний наслідок закінчення стажування - прийняття рішення про допуск водія до роботи. Тому, стажування водіїв до укладення з ними трудового договору свідчить про недотримання особою, яка використовує їх найману працю, вимог частини 3 статті 24 КЗпП України».

До матеріалів цивільної справи додані матеріали кримінальної справи щодо ОСОБА_5 , які містять копії наказу ПВСП СТО «Карлссон» від 24 жовтня 2016 року № 56-ст про стажування водія ОСОБА_5 ..

Відповідно до статті 16 Закону України "Про автомобільний транспорт" до персоналу автомобільного транспорту належать працівники, які безпосередньо надають послуги з перевезення пасажирів чи вантажів, виконують роботи з ремонту та технічного обслуговування транспортних засобів, надають допоміжні послуги, пов`язані з перевезеннями. Трудові відносини персоналу автомобільного транспорту регулюються трудовим законодавством, у тому числі положенням про дисципліну та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Згідно частини 1 статті 34 вказаного Закону, автомобільний перевізник повинен забезпечувати проведення стажування та інструктажу водіїв у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

На виконання, в тому числі, статті 34 вказаного Закону, розроблено Порядок проведення інструктажів та стажування водіїв колісних транспортних засобів, затвердженим Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 05.08.2008 №975, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 21.08.2008 за №776/15467 (надалі - Порядок №975), яким визначено види інструктажів, строки проведення інструктажів та стажування (пункти 1.1 - 1.2 цього Порядку).

Пунктом 3.2 Порядку №975 в якості одного з видів стажування передбачено стажування, що проводиться з водіями, які мають посвідчення водія на право керування будь-якими категоріями транспортних засобів А, В, С чи D, але які протягом 12 і більше місяців до прийняття на відповідну роботу не працювали водіями або приймаються на роботу водіями вперше. Такі водії допускаються до керування КТЗ після проходження стажування з практичного керування на відповідному транспортному засобі не менше 30 годин.

Пунктом 3.4 Порядку №975, для водіїв, перелічених у пунктах 3.2 та 3.3 цього Порядку визначено, що проходження стажування є обов`язковим при прийнятті їх на роботу.

Пунктом 3.12 Порядку №975 встановлено, що після закінчення стажування чи контрольної поїздки, за поданням водія-інструктора приймається рішення про допуск водія до роботи, про що робиться відповідний запис у листі стажування.

Системний аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що стажування водіїв у порядку, визначеному пунктом 3.2 Порядку №975, проводиться виключно у разі прийняття їх на роботу, тобто, після оформлення трудових відносин, але до моменту фактичного допуску до роботи у вигляді керування колісним транспортним засобом. Стажування водіїв, як передумова для подальшого укладення з ними трудового договору, Порядком №975 не передбачена, оскільки норми даного Порядку встановлюють єдиний наслідок закінчення стажування - прийняття рішення про допуск водія до роботи.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що саме ПВСП СТО «Карлссон» повинне нести відповідальність за шкоду, спричинену ОСОБА_5 .

Статтею 23 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Стаття 24 вказаного Закону регулює відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого, а саме:

24.1. У зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Витрати, пов`язані з лікуванням потерпілого в іноземній державі, відшкодовуються, якщо лікування було узгоджено з особою, яка має здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату).

Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

24.2. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів.

24.3. Якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір витрат, зазначених у пункті 24.1 цієї статті, або їх документально підтверджений розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 24.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування у розмірі, визначеному в пункті 24.2 цієї статті.

Згідно ст. 26 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного кодексу України. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить: у разі встановлення I групи інвалідності - 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку; у разі встановлення II групи інвалідності - 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку; у разі встановлення III групи інвалідності - 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку; у разі визнання неповнолітньої (малолітньої) особи дитиною з інвалідністю - 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку (26.2). Якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності потерпілим, або цей розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 26.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування в розмірі, визначеному у пункті 26.2 цієї статті.

Згідно ст. 26-1 страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Статтею 27 передбачено відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого.

Так, страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди (27.1.). Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. (27.2.). Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (27.3.).

Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (27.4.). Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду (27.5.).

Колегією суддів встановлено, що ПВСП СТО «Карлссон» виплатило ОСОБА_1 27 690, 00 грн., а страхова компанія - 10 809,17 грн..

ОСОБА_2 отримала від ПВСП СТО «Карлссон» 1800 грн., тоді як від страхової компанії - 217,08 грн..

ОСОБА_3 отримала страхове відшкодування в розмірі 38 125, 91 грн..

Що ж стосується ОСОБА_4 , то останній отримав від ПВСП СТО «Карлссон» 66 721,31 грн. на відшкодування матеріальної шкоди.

Керуючись зазначеними вище нормами права, а також врахувавши той факт, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали частково страхові відшкодування, їх розмір не оскаржували, що свідчить про їх згоду, - колегія суддів не знаходить правових підстав для стягнення з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» страхового відшкодування в розмірі по 49 000,00 грн.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» на користь ОСОБА_4 страхове відшкодування в розмірі 49 000,00 грн., виходячи з наступного.

Так відповідно до ст.27 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхова компанія в результаті смерті потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди зобов`язана виплатити страхове відшкодування в розмір 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку та витрати на поховання та спорудження надгробного пам`ятника в розмірі 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку, тобто станом на 28 жовтня 2016 року на час вказаної вище дорожньо-транспортної пригоди мінімальна заробітна плата складала 1450 грн., у зв`язку з чим страхове відшкодування становить розмір 69600 грн., який складається (1450 грн. х 36 мінімальних заробітних плат)+(1450 грн. х 12 мінімальних заробітних плат). Проте позивач ОСОБА_4 просив у позовній заяві стягнути із страхової компанії страхове відшкодування лише в розмірі 49000 грн., а суд, у відповідності до ст. 13 ЦПК України, не може вийти за межі позовних вимог.

За змістом пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Встановлено, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажирам автобуса «Мерседес Бенц Спринтер» ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , спричинено тілесні ушкодження різних ступенів тяжкості, а. ОСОБА_7 від отриманих травм помер.

Вказане свідчить про те, що позивачі зазнали фізичних, душевних, психічних страждань, а ОСОБА_4 ще й глибоких емоційних переживань викликаних втратою батька.

Враховуючи наведене, керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності, а також врахувавши ступені тяжкості отриманих травм, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ПВСП СТО «Карлссон» на користь: ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 75 000,00 грн. з урахуванням податків та зборів; ОСОБА_2 - 60 000,00 грн. з урахуванням податків та зборів; ОСОБА_3 - 100 000,00 грн. з урахуванням податків та зборів; ОСОБА_4 - 150 000,00 грн. з урахуванням податків та зборів.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Оскаржуване рішення як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь держави підлягає стягненню судовий збір, з урахуванням задоволених позовних вимог, з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» в розмірі - 992,40 грн. та з Приватного виробничо-сервісного підприємства СТО «Карлссон» - 5775,00 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2020 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія», Приватного виробничо-сервісного підприємства СТО «Карлссон» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного виробничо-сервісного підприємства СТО «Карлссон» () на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_5 ) моральну шкоду в розмірі 75 000,00 грн. з урахуванням податків та зборів.

Стягнути з Приватного виробничо-сервісного підприємства СТО «Карлссон» () на користь ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_6 ) моральну шкоду в розмірі 60 000,00 грн. з урахуванням податків та зборів.

Стягнути з Приватного виробничо-сервісного підприємства СТО «Карлссон» () на користь ОСОБА_3 (іпн. НОМЕР_7 ) моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн. з урахуванням податків та зборів.

Стягнути з Приватного виробничо-сервісного підприємства СТО «Карлссон» () на користь ОСОБА_4 (іпн. НОМЕР_8 ) моральну шкоду в розмірі 150 000,00 грн. з урахуванням податків та зборів.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» () на користь ОСОБА_4 (іпн. НОМЕР_8 ) матеріальну шкоду в розмірі 49 000,00 грн..

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» () на користь держави судовий збір в розмірі 992,40 грн..

Стягнути з Приватного виробничо-сервісного підприємства СТО «Карлссон» () на користь судовий збір в розмірі 5775,00 грн.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко