Справа № 2/593/12/2022
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2022 р. м.Бережани

Бережанський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Шміло В.І.

з участю секретаря судового засідання Макійчук Г.Р.

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки - адвоката Мартищук Л.П.

відповідачки ОСОБА_2

представника відповідачки - адвоката Горського О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бережанах, Тернопільської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним та встановлення факту перебування у трудових відносинах,-

В С Т А Н О В И В:

16.03.2020 року до Бережанського районного суду, з позовом, звернулася представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Мартищук Л.П. до відповідачки ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 14.03.2019 року, завіреного приватним нотаріусом Бережанського районного нотаріального округу ОСОБА_3 та встановлення факту перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з підприємцем (ФОП) ОСОБА_2 посилаючись на те, що ще у 2007 році її довірителька ОСОБА_1 влаштувалася на роботу до приватного підприємця ОСОБА_2 , у якої працювала продавцем одягу в одному з торгівельних кіосків на території міського ринку в м.Бережанах, який орендувала відповідачка для здійснення своєї підприємницької діяльності, без належного оформлення трудових відносин.

Робочий день позивачки починався о 8 год. ранку і тривав приблизно до 14-15 год., без обідньої перерви. В кінці кожного робочого дня позивачка здавала отримані за реалізований товар кошти відповідачці, яка записувала ці дані у свої розрахункові зошити. Вихідні дні були неділя і дні релігійних свят.

14 березня 2019 року, відповідачка, дізнавшись, що позивачка має намір залишити роботу, без присутності продавця провела ревізію та звинуватила позивачку у розтраті коштів. Ця конфліктна ситуація супроводжувалася лайкою та гучними криками, свідками якої були підприємці з сусідніх кіосків. В подальшому відповідачка забрала в позивачки сумку та повела її до банкомату ПриватБанку, де остання зняла всі кошти, що були на картковому рахунку і віддала відповідачці, після чого, під великим психологічним тиском відповідачка змусила позивачку укласти договір позики грошових коштів на суму недостачі ревізії, яка по підрахунках відповідачки нібито становила 180000,00 грн..

З метою укладення договору позики, відповідачка виняйняла таксі і повезла позивачку додому, щоб остання взяла паспорт і довідку РНОКПП, після чого вони поїхали до знайомого, як повідомила сама відповідачка, нотаріуса ОСОБА_3 , де і було укладено договір позики.

З даного договору вбачалося, що нібито позивачка позичила у відповідачки кошти в сумі 180000,00 грн. терміном на один рік, та зобов"язується їх повернути 14 березня 2020 року, повернення повинно було відбуватися готівкою і якщо позичальник вчасно не поверне кошти, то він зобов"язувався, крім суми позики, сплатити штраф у розмірі 100 % від суми залишку позики.

Крім цього, представник позивачки вказала, що цей правочин був укладений під впливом перебування позивачки у важкому психологічному стані, стресі та страшному відчаї, оскільки остання не розуміла, як могла статися така недостача, а тому завірила своїм підписом в нотаріуса запропонований договір позики. Укладаючи договір позики відповідачка, скористалася стресовим станом позивачки, обманула її відносно суми недостачі, оскільки позивачка всі кошти втручені за товар кожен день повертала відповідачці, яка її постійно контролювала. Зазначена сума недостачі при інвентаризації є неможливою хоча б з огляду на розмір товарообороту, а саме позивачка торгувала дешевим сегментом одягу і 180000,00 грн. коштував приблизно весь товар наявний в кіоску. По даному факту позивачка зверталася до правоохоронних органів з відповідною заявою, однак останні визнали відносини цивільно-правовими і порекомендували звернутися в суд.

Враховуючи наведене, представник позивачки зазначила, що в силу приписів ЦК України вказаний правочин є оспорюваним, оскільки вчинений під впливом стресу, примусу та під впливом помилки, а тому його слід визнати недійсним та застосувати наслідки недійсності і крім цього просить суд встановити факт перебування позивачки ОСОБА_1 у трудових відносинах з відповідачкою ОСОБА_2 , яка заперечує будь-які трудові відносини з позивачкою.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали і просять їх задоволити на підставі доводів, викладених в позовній заяві та обставин, які були досліджені в судовому засіданні.

В судовому засіданні відповідачка та її представник позову не визнали і вважають позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, у зв"язку з їх безпідставністю, оскільки позивачка ОСОБА_1 ніколи не перебувала у трудових відносинах з відповідачкою. Позивачка стверджує про те, що перебувала з відповідачкою у трудових відносинах, що не були оформлені у встановленому законом порядку, однак позивачкою свідомо приховано від суду той факт, що постановою СВ Бережанського ВП ГУНП в Тернопільській області від 24 березня 2020 року кримінальне провадження за її заявами по факту грубого порушення законодавства про працю із правовою кваліфікацією ч.І ст. 172 КК України та за фактом примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань (щодо укладення договору позики від 14.03.2019 року) із правовою кваліфікацією ч.І ст. 355 КК України, закрито у зв`язку із відсутністю в діях його довірительки складу цих кримінальних правопорушень. Тобто досудовим розслідуванням не встановлено в діях ОСОБА_2 грубого порушення законодавства про працю та примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань і вказаною постановою органу досудового розслідування спростовуються обставини, на які посилається позивачка у поданому позові.

Також позивачкою у позові зазначається про те, що для укладення оскаржуваного договору позики його довірителька викликала таксі, на якому відвезла її додому, щоб взяти паспорт громадянина України та РНОКПП. Такі посилання позивачки не відповідають дійсності, оскільки відповідачка, на автомобілі таксі, з позивачкою додому не їздила, а вона, позивачка, таку поїздку здійснювала сама, без її, ОСОБА_2 , чи стороннього супроводу. Дана обставина свідчить про те, що якщо б в даному випадку мало місце примушування до укладення договору позики чи психологічний тиск на ОСОБА_1 , то остання в день укладення договору позики мала достатньо часу для повідомлення про даний факт у правоохоронні органи і мала можливість після приїзду до свого будинку в с. Надрічне, Бережанського району, там залишитись та відмовитись від повернення в м. Бережани для нотаріального оформлення договору позики. Вказана обставина свідчить ще й про вільне волевиявлення позивачки на укладення договору позики, оскільки оформлення договору позики займало біля 3-х годин, що давало позивачці можливість відмовитись від укладення договору в приміщенні кабінету приватного нотаріуса.

Крім цього представник відповідачки адвокат Горський О.І. додав, що у відповідності до ч.І та ч.З ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання, в момент вчинення, правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин), а у відповідності ч.І, ч.З ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Враховуючи те, що договір позики від 14 березня 2019 року укладений в письмовій формі, нотаріально посвідчений, при укладенні договору волевиявлення сторін було вільним та погоджені усі його істотні умови, то не має законних підстав до визнання цього договору недійсним.

В судовому засіданні відповідачка також додала, що посилання позивачки на вимоги ст. 230 ЦК України є безпідставними зважаючи і на те, що у відповідності до ч.І ст. 230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування, однак в даному випадку, з її сторони не було заперечення чи замовчування обставин, які б перешкоджали вчиненню правочину і вони з позивачкою погодили усі умови договору, в тому числі і його суму, строк та порядок повернення коштів і тому з її сторони, при укладенні договору позики, обману не було, в зв`язку з чим вона просить відмовити у задоволенні даного позову.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини.

Так, відповідно до ст. 229 ЦК України , якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 223 ЦК України також передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

В п.п. 7, 19, 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1,2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Проаналізувавши подані сторонами та зібрані судом докази по справі встановлено, що позивачкою не доведено, а в судовому засіданні не здобуто доказів, які б свідчили про те, що договір позики укладався під впливом перебування позивачки у важкому психологічному стані, стресі, та страшному відчаї та доказів перебування позивачки у трудових відносинах з відповідачкою. Жодних доказів, які б підтверджували доводи позивачки та її представника з приводу заявлених позовних вимог, позивачем та її представником не надано, а також не здобудо таких доказів з наданих в судовому засіданні показань свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які не змогли підтвердити факту перебування позивачки у трудових відносинах з відповідачкою, а допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 , який являється приватним нотаріусом Бережанського районного нотаріального округу і який особисто пісвідчував договір позики, від 14 березня 2019 року, укладений між сторонами по справі, вказав, що при укладенні даного договору були присутні ОСОБА_2 та її чоловік і ОСОБА_1 . На день укладення угоди, в його присутності, ніяких коштів ніхто нікому не давав, позивачка ознайомившись з умовами договору, добровільно підписала його і жодного тиску на неї не чинилося. Даний договір зареєстровано в реєстрі за № 447. Показання свідка ОСОБА_3 повністю підтвердила в судовому засіданні і сама позивачка ОСОБА_1 .

В судовому засіданні також не знайшли свого підтвердження доводи позивачки ОСОБА_1 , щодо вчинення приватним підприємцем ОСОБА_2 , по відношенні до неї кримінально - карних діянь передбачених ч.1 ст.355 та ч.1 ст.172 КК України і навпаки повністю спростовані такі доводи позивачки в ході досудового розслідування кримінального провадження, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження у зв"язку із закінченням строку досудового розслідування від 02 листопада 2020 року, яка ні самою позивачкою, ні її представником не оспорювала ся і на день винесення рішення ніким не скасована, а отже має законну силу.

Суд критично оцінює показання позивачки щодо її помилки при укладені правочину, оскільки помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення, однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позивач та її представник не довів належними, допустимими та достатніми доказами викладені в позові обставини, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Виходячи з вищенаведеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 81, 259, 263, 265, 268, 273, ЦПК України, ст.ст.215,223,229 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд,-

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним та встановлення факту перебування у трудових відносинах - відмовити за недоведеністі позовних вимог.

Рішення може бути оскаржено до Тернопільського апеляційного суду через Бережанський районний суд протягом тридцяти днів з моменту проголошення.

Суддя В. І. Шміло