Дата документу 27.10.2022 Справа № 332/2709/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 332/2709/21 Головуючий у 1 інстанції Сінєльнік Р.В.
Провадження № 22-ц/807/1820/22 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» про стягнення недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» про стягнення недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначав, що з 12 березня 2008 року він працює на ДП «Придніпровська залізниця» в структурному підрозділі «Запорізьке моторвагонне депо», на час звернення до суду займав посаду помічника машиніста електропоїзду.

Під час укладання трудового договору, відповідно до вимог ст. 29 КЗпП України, роботодавець повідомив позивача про умови, оплату праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, на яких можуть проводитись відрахування у випадках, передбачених чинним законодавством. При цьому, його також було ознайомлено з умовами Колективного договору між адміністрацією і профспілковим комітетом Запорізького моторвагонного депо Придніпровської залізниці на 2015 рік, схваленого на зборах трудового колективу протоколом від 02 квітня 2015 року № 4, зареєстрованим управлінням праці та соціального захисту населення запорізької міської ради по Шевченківському району (№ 36/кд від 22 квітня 2015 року).

З 2017 року до 2021 року позивачеві виплачена матеріальна допомога у розмірі, визначеному спільною Постановою УЗ від 31 березня 2017 року про застосування з 01 квітня 2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величини «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом».

На думку позивача, такі дії роботодавця істотно погіршували становище працівників порівняно із законодавством, оскільки на момент прийняття постанови мінімальна заробітна плата в Україні була встановлена на рівні 3200 грн, а прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 2105 грн, що порушує вимоги п.3.1.13 Колективного договору. При цьому, про нові або зміну існуючих умов Колективного договору або оплати праці в бік погіршення роботодавець або уповноважений ним орган не повідомляв.

У зв`язку з тим, що за період 2017-2021 років він недоотримав 9275 грн матеріальної допомоги на оздоровлення, 19 травня 2021 року ОСОБА_1 направив на ім`я начальника структурного підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» звернення про відшкодування недоотриманих грошових коштів на матеріальну допомогу на оздоровлення, визначених у пункті 3.1.13 Колективного договору за вказаний період.

Проте, отримавши відмову у здійсненні перерахунку листом від 21 травня 2021 року № 1232, ОСОБА_1 звернувся до суду.

Обґрунтовуючи пропуск тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, в позовній заяві ОСОБА_1 послався на те, що про порушення свого права дізнався лише 24 травня 2021 року з відповіді начальника депо Чернявського Є.І., що є поважною причиною пропуску тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.

Посилаючись на наведені обставини, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача 9275 грн. недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подавапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що висновки суду першої інстанції суперечать нормам матеріального права, просить рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2022 рокускасувати, та прийняти нову постанову, якою задовольнити його позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що предметом його позову є стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення. Виплата такої допомоги передбачена п. 3.1.13 Колективного договору усім працівникам АТ "Українська залізниця" та носить систематичний характер, входить до структури заробітної плати у розумінні ст. 2 Закону України «Про заробітну плату».

На думку скаржника, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин висновки, викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 04 листопада 2020 року у справі № 200/9195/19-а, оскільки вказана справа не стосується норм права при виконанні умов Колективних договорів, а стосується суддівської винагороди, тобто інших правовідносин, тоді як, відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» заперечує проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , просить відмовити у її задоволенні, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вищезазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Так, встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 12 лютого 2008 року працює в структурному підрозділі «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» , на теперішній час займає посаду помічник машиніста електропоїзда (а.с. 7-9).

Про нові або зміну існуючих умов оплати праці у бік погіршення власник або уповноважений ним орган не повідомляв.

19 травня 2021 року на ім`я уповноваженої роботодавцем особи, а саме начальника структурного підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії « Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» Чернявського Є.І. позивач подав заяву щодо розгляду питання стосовно перерахунку сум матеріальної допомоги п. 3.1.13 Колективного договору між адміністрацією і профспілковим комітетом Запорізького моторвагонного депо Придніпровської залізниці на 2015 рік, схваленого на зборах трудового колективу протоколом від 02.04.2015 № 4 , зареєстрованим управлінням праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району (реєстраційний № 36/кд від 22.04.2015) за період 2017-2021 р.р. вирішення даного питання шляхом примирення та здійснення виплати належних позивачу сум (а.с.10-13).

При цьому відповідачеві було запропоновано врахувати судову практику, а саме постанову Дніпровського апеляційного суду по справі № 211/7250/19.

21 травня 2015 року за вих. № 1232 на адресу позивача було надано відмову відповідача здійснити перерахунок (а.с. 31).

За приписами ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Положеннями статті 13 КЗпП України та статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що зміст колективного договору визначається сторонами. У колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.). Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Відповідно до ст.18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Згідно ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Судом першої інстанції не звернув уваги на те, що пунктом 3.1.13 Колективного договору на 2015 рік, укладеного між адміністрацією і профспілковим комітетом Запорізького моторвагонного депо Придніпровської залізниці на 2015 рік, схваленого на зборах трудового колективу протоколом від 02.04.2015 № 4, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги (а.с.16).

Відповідно до спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року постановлено застосовувати з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» (а.с.32).

Пунктом 1.4 Колективного договору визначено, що зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового депо.

Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік», на момент прийняття спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року визначено, що мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн.

Згідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1600 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2000 грн.

Враховуючи вищевикладене, прийняття 31.03.2017 року спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року про застосовування з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а на конференції трудового депо, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., отже вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, який становив 2000 грн. (за 2018 та 2019 рік мінімальна заробітна плата складала 3723 грн. та 4173 грн. відповідно).

З огляду на зазначене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. На думку апеляційного суду, при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року, яка погіршує становище працівників, а п. 3.1.13 Колективного договору.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці.

Згідно ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Положення статті 9 КЗпП не вимагають будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.

Разом з цим, прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06.12.2016 року не створило при дійсних обставинах цієї справи юридичних наслідків щодо застосування п. 3.1.13 Колективного договору, в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови її виплати, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена, визначається, в даному випадку, колективним договором, п. 3.1.13 якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, а прийнята 31.03.2017 року спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року про застосовування з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», прийнята з порушенням вимог Колективного договору, отже не підлягає застосуванню при визначні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, Верховний Суд неодноразово зазначав, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

З урахування наведеного, колегія суддів не погоджується із судом першої інстанції у застосуванні до спірних правовідносин у цій справі позиції Верховного суду, викладеної у постанові Верховного суду України від 05.06.2019 у справі № 377/424/17, про залишення в силі рішення суду Славутицького міського суду Київської області від 05 вересня 2017 року, яким відмовлено у виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017 із застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини у зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 1774-VІІІ від 06.12.2016 року.

Колегія суддів вважає таке посилання помилковим, оскільки у постанові Верховного Суду від 05.06.2019 № 377/424/17 зазначено, що позивач заявляв вимоги, щодо неправомірності застосування розрахункової величини для обчислення матеріальної допомоги на оздоровлення у відповідності вимог чинного законодавства, посилаючись на те, що про зміни, які зазнав колективний договір були відсутні дані про реєстрацію в Іванківській районній державній адміністрації, проте судом першої інстанції визначено, що відсутність даних про реєстрацію в органах виконавчої влади не впливають на набрання чинності змін колективного договору, адже вимогою самого колективного договору зазначено, що угода набирає чинності з дня її підписання представниками сторін або з дня, зазначеного у колективному договорі. Таку позицію підтримано Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 377/424/17.

Тож постанова Верховного Суду від 05.06.2019 № 377/424/17 не належно застосована судом першої інстанції у цій справі, враховуючи те, що складові обох позовних вимог суттєво різні, у першому випадку, зміни запроваджено, але не зареєстровано в органах виконавчої влади, у випадку цього позову, зміни взагалі не внесено, є лише сумісна постанова Ради профспілки залізниці і транспортних будівельників України, керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» і Президії Дорпрофсожу від 31.03.2017 № Н-32/20, № П-4-5г «Про застосування розрахункової величини «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» у колективному договорі» у якій не міститься будь-якої інформації про конференцію трудового колективу, на якій було прийнято дане рішення, при тому, що структурний підрозділ «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» AT «Українська залізниця» має свій Колективний договір, який було укладено на підставі протокольного рішення загальних зборів Конференції трудового колективу.

Крім того, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин висновки, викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 04 листопада 2020 року у справі № 200/9195/19-а, оскільки вказана справа не стосується норм права при виконанні умов Колективних договорів, а стосується суддівської винагороди, тобто зовсім інших правовідносин, яки регулюються не нормами КЗпП України та Законом України « Про оплату праці» ,а вимогами Закону України «Про судоустрій та статус суддів «.

За приписами п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2022 року підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову, та стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» на користь ОСОБА_1 недоплачену матеріальну допомогу на оздоровленняу розмірі 9275 грн.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2022 рокуу цій справі скасувати, прийняти нову постанову, якою:

«Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» про стягнення недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» на користь ОСОБА_1 недоплачену матеріальну допомогу на оздоровленняу розмірі 9275 грн. (дев`ять тисяч двісті сімдесят п`ять) гривень.»

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 27 жовтня 2022 року.

Головуючий:

Судді: