П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/6317/15-ц

Провадження № 22-ц/4815/15/22

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Ковальов І.М.

Рішення суду першої інстанції проголошено

о 17 год. 21 хв. 03.03.2021 року у м. Рівне Рівненської області

(вступна і резолютивна частини)

Повний текст рішення складено: 15.03.2021

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач1 - ОСОБА_2 ;

відповідач2 - ОСОБА_3 ;

відповідач3 - державний реєстратор реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Ящук (Бенедищук) Інна Василівна;

відповідач4 - ОСОБА_4 ;

відповідач5 - ОСОБА_5 ;

відповідач6 - ОСОБА_6 ;

відповідач7 - ОСОБА_7 ;

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,:

-приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Коломис Ольга В`ячеславівна;

-Обслуговуючий кооператив "Квартал";

-Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради;

-Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 березня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , державного реєстратора реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Ящук (Бенедищук) Інни Василівни, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору,: приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Коломис Ольга В`ячеславівна, Обслуговуючий кооператив «Квартал», Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради; про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності, виселення і зобов`язання не чинити перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні майном,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, де з урахуванням заяв про зміну предмету та збільшення позовних вимог просила визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності з індексним номером: 30742932, видане 10.12.2014 року державним реєстратором реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області ОСОБА_8 (далі - державний реєстратор), на квартиру АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_3 ; скасувати державну реєстрацію права власності за № 8012165, зареєстровану на ім`я ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , проведену державним реєстратором в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.12.2014, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01; визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між дарувальником - ОСОБА_3 та обдарованим - ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис О.В. (далі - приватний нотаріус) 17.12.2014 за реєстраційним № 4574; скасувати державну реєстрацію права власності за № 8114739, зареєстровану на ім`я ОСОБА_2 , на квартиру АДРЕСА_1 , проведену приватним нотаріусом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.12.2014, реєстраційний № об`єкта нерухомого майна: 01; виселити з квартири АДРЕСА_2 осіб (хто фактично проживає і/або зареєстровані), а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та їх неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , 2003 р. н., ОСОБА_6 , 2005 р. н, ОСОБА_7 , 2015 р. н., без надання їм іншого житлового приміщення; зобов`язати осіб (хто фактично проживає і/або зареєстровані), а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та їх неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , 2003 р. н., ОСОБА_6 , 2005 р.н, ОСОБА_7 , 2015 р. н., не вчиняти перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи вимоги, зазначалося, що будинок по АДРЕСА_3 прийнятий у експлуатацію 01.08.2013. Квартира АДРЕСА_2 цього будинку після введення його в експлуатацію знаходилась в резерві і не була передана ОСОБА_1 , яка брала пайову участь у будівництві будинку. А тому вона змушена була звернутися до суду за захистом своїх майнових прав. Право власності у позивача виникло на підставі юридичних фактів, встановлених рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі № 569/2241/14-ц від 16 травня 2014 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 18 серпня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 листопада 2014 року. Позов ОСОБА_1 задоволено повністю, а апеляційні та касаційні скарги Обслуговуючого кооперативу «Квартал» (далі - ОК "Квартал") відхилено. Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на житлову трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Визнано недійсним та скасовано пункт 38 додатку № 1 розпорядження Рівненського міського голови від 07 лютого 2014 року № 91-р про передачу квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 оскаржувалося рішення Рівненського міського суду від 16 травня 2014 року. Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 02 лютого 2015 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження на рішення Рівненського міського суду від 16 травня 2014 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року дана ухвала апеляційного суду залишена без змін. В ухвалах апеляційної та касаційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3 не брала участі у справі, однак про наявність спору щодо спірної квартири їй було відомо з огляду на те, що ще у лютому 2014 року судом вживалися заходи забезпечення позову шляхом заборони вчинення будь-яких дій стосовно спірної квартири, яку за розпорядженням Рівненського міського голови було передано їй.

Ухвалою Рівненського міського суду від 27 лютого 2014 року у справі № 569/2241/14-ц забезпечено позов ОСОБА_1 шляхом заборони Управлінню капітального будівництва та архітектури виконавчого комітету Рівненської міської ради (далі - УКБ міськради), ОК «Квартал», Виконавчому комітету Рівненської міської ради (далі - Рівненський міськвиконком), Рівненському міському голові, Реєстраційній службі Рівненського міського управління юстиції приймати рішення і вчиняти дії по розподілу, оформленню і передачі у власність чи користування, здійснювати реєстраційні дії та будь - які інші розпорядчі дії щодо квартири АДРЕСА_1 . Копію ухвали для виконання було направлено судом зазначеним особам, в т.ч. до Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції (33028, м. Рівне, вул. Шевченка, 45) в день постановлення ухвали.

Заходи забезпечення позову ОСОБА_1 було скасовано ухвалою Рівненського міського суду від 29 серпня 2014 року, однак через оскарження цієї ухвали ОК «Квартал» в апеляційному порядку, ухвала про скасування заходів забезпечення позову набрала законної сили тільки 14.11.2014, коли Апеляційним судом Рівненської області було відхилено апеляційну скаргу ОК «Квартал», а ухвалу Рівненського міського суду від 29.08.2014 залишено без змін.

Вважає, що ОСОБА_3 не мала права 09.12.2014 звертатися до Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції з заявою про реєстрацію за собою права власності на квартиру АДРЕСА_1 та в подальшому відчужувати квартиру на користь ОСОБА_2 , оскільки їй було відомо про право ОСОБА_1 на цю квартиру і про те, що судом ще 16.05.2014 року було скасовано пункт 38 додатку № 1 розпорядження Рівненського міського голови від 07 лютого 2014 року № 91-р про передачу квартири АДРЕСА_1 . З цих самих підстав державний реєстратор зобов`язаний був відмовити у реєстрації права власності на цю квартиру, адже суть спору та ухвалені рішення судами першої та апеляційної інстанції у справі № 569/2241/14-ц були відомі з отриманих Реєстраційною службою Рівненського міського управління юстиції ухвал про забезпечення позову та про скасування заходів забезпечення позову. Достовірно знаючи, що відносно предмету договору виникли спірні правовідносини, ОСОБА_3 нотаріусу засвідчила про відсутність судових спорів щодо квартири, а також вказувала, що обтяжень чи будь-яких прав у третіх осіб щодо квартири немає. При цьому вона, щоб утруднити і зробити неможливим виконання ОСОБА_1 рішення суду в листопаді 2014 року незаконно, без будь-яких правових підстав, з відома голови ОК "Квартал", з метою перешкоджання позивачеві виконати рішення суду, вселився в спірну квартиру та умисно поселив туди свою дружину і трьох малолітніх дітей. Тому відновити порушене конституційне право на вільне користування своєю власністю можливе лише шляхом скасування акту, який суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права або інтереси, відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта, витребування майна з незаконного володіння та покладення на відповідача обов`язку усунути перешкоди в користуванні майном та примушення його звільнити зайняте приміщення.

На рішення суду першої інстанції від 16 травня 2014 року ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу. Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 05 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 08 серпня 2016 року, відмовлено у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 травня 2014 року.

Мотивуючи свої висновки, суд апеляційної інстанції, з чим погодився і касаційний суд, вказує на те, що договір на участь у частковому будівництві був укладений між ТОВ компанія "Інвестжитлобуд" та ОСОБА_1 і цей договір не створював для ОСОБА_2 будь-яких прав та обов`язків, позаяк він не був його стороною. А власником спірної квартири він став не у зв`язку з розглядом цієї справи, а внаслідок укладеного з ОСОБА_3 договору дарування від 17 грудня 2014 року (після припинення обтяження на об`єкт нерухомого майна 10 грудня 2014 року згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно).

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 березня 2021 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , державного реєстратора, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , неповнолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору,: приватний нотаріус, ОК «Квартал», Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради; про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності, виселення та зобов`язання не чинити перешкод у володінні, користуванні і розпорядженні майном.

Суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано жодних доказів про порушення державним реєстратором реєстраційних дій при державній реєстрації спірної квартири за ОСОБА_3 . Оспорюваний договір дарування від 17.12.2014 не може бути визнаний судом недійсним лише з формальних міркувань, оскільки не надано будь-яких належних та допустимих доказів про визнання його недійсним, а також відсутні правові підстави. Позов в частині виселення відповідачів не підлягав до задоволення, адже за вказаних обставин виселення може здійснюватися лише з наданням іншого житлового приміщення, яке повинно бути зазначене у рішенні суду.

Вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, де просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Обґрунтовуючи її, вказувала про неврахування судом того, що право власності у неї виникло на підставі юридичних фактів, встановлених рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі №569/2241/14-ц від 16 травня 2014 року. Зокрема, суд прийшов до висновку, що майнові права на квартиру АДРЕСА_1 у позивача виникли на підставі укладеного з ТОВ компанія «Інвестжитлобуд» договору на участь у частковому будівництві за № 13/2 від 08 січня 2006 року.

Реєстраційній службі Рівненського міського управління юстиції Рівненської області було достовірно відомо про набрання законної сили рішенням Рівненського міського суду від 16.05.2014 у справі №569/2241/14-ц, яким визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на житлову трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та визнано недійсним і скасовано пункт 38 додатку № 1 розпорядження Рівненського міського голови від 07 лютого 2014 року № 91-р про передачу квартири АДРЕСА_1 , на підставі якого спірна квартира розподілена на ОСОБА_3

10.12.2014 державним реєстратором в т.ч. на підставі зазначеного пункту 38 додатку №1 розпорядження Рівненського міського голови від 07.02.2014 року №91-р було зареєстровано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Зважаючи на це, державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 підлягає скасуванню як незаконна та у зв`язку з тим, що вона є похідною від пункту 38 додатку № 1 розпорядження Рівненського міського голови від 07 лютого 2014 року № 91-р, що скасований та визнаний недійсним рішенням Рівненського міського суду від 16.05.2014 року у справі № 569/2241/14-ц.

Подальше відчуження ОСОБА_3 спірної квартири на підставі договору дарування від 17.12.2014 без згоди позивача, за якою рішенням Рівненського міського суду від 16.05.2014 року у справі №569/2241/14-ц визнано на неї право власності, є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним згідно з вимогами . 1 ст. 203, ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України і скасування державної реєстрації прав на квартиру за ОСОБА_2 відповідно до вимог ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Вважає, що суд попередньої інстанції не врахував наявності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 із спірної квартири, оскільки за встановлених обставин (відсутність договору найму житла між власником квартири та відповідачами, а також відсутність у відповідачів статусу членів сім`ї позивача) право власності позивача на житлове приміщення (квартиру) підлягало захисту

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Жуковський О.В. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому покликається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Звертає увагу, що ОСОБА_3 були надані державному реєстратору всі документи, які передбачені чинним законодавством для вчинення реєстраційних дій. Заявником не наведено фактичних чи правових обставин, які могли б свідчити про недійсність договору дарування від 17.12.2014. Виселення ОСОБА_2 як власника квартири з одночасним виселенням членів його сім`ї за відсутності у нього (чи членів сім`ї) іншого належного йому на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для нього надмірний тягар, не буде співмірним із переслідуваною законною метою та не є необхідним у демократичному суспільстві.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Сенчук А.І., підтримуючи апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Представники ОСОБА_2 - адвокат Жуковський О.В. та ОСОБА_4 - адвокат Корень О.М. до початку доповіді суддею-доповідачем змісту оскаржуваного рішення, доводів апеляційної скарги, меж, в яких повинні здійснюватися перевірка рішення суду першої інстанції, встановлюватися обставини і досліджуватися докази залишили зал судового засідання без пояснення поважності причин.

В день судового засідання до його початку ОСОБА_2 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 подали заяви про відкладення судового засідання з міркувань, які визнані колегією суддів неповажними причинами.

Інші учасники справи та їх представники, бувши належним чином повідомлені про час і місце розгляду апеляційної скарги, в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Як з`ясовано судом, 11 квітня 2005 року між УКБ Рівненського міськвиконкому (замовник) та ТОВ компанія «Інвестжитлобуд» (інвестор, генпідрядник) було укладено договір підряду на виконання будівельних робіт по будівництву 54 - квартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 за № 49. ТОВ компанія «Інвестжитлобуд» зобов`язувалося за рахунок коштів третіх осіб на засадах договорів про інвестування будівництва виготовити проектно - кошторисну документацію, збудувати та здати замовнику будинок. Замовник зобов`язувався прийняти об`єкт нерухомості та ввести його в експлуатацію.

В подальшому, 08 січня 2006 року, між ТОВ «Інвестжитлобуд» (забудовник) та ОСОБА_1 (замовник) укладено договір на участь у частковому будівництві за № 13/2. Згідно з п. 1.1. цього договору Забудовник прийняв Замовника у часткове будівництво квартири АДРЕСА_1 .

Договором № 49 підряду на виконання будівельних робіт по будівництву 54-х квартирного житлового будинку по АДРЕСА_3 від 27 січня 2011 року припинено правовідносини, засновані на договорі підряду № 49 від 11 квітня 2005 року шляхом його розірвання. Згідно з пункту 3 цього договору усі майнові права на незавершений будівництвом будинок переходять УКБ Рівненського міськвиконкому з моменту підписання правочину.

Відповідно до пункту 5 цього договору за результатами проведеної експертизи УКБ Рівненського міськвиконкому приймає на себе частину зобов`язань ТОВ компанія «Інвестжитлобуд» перед фізичними особами, з якими були укладені договори, в частині внесених ТОВ компанія «Інвестжитлобуд» коштів у спорудження будинку.

Правовідносини між новим інвестором - ОК «Квартал» та замовником - УКБ Рівненського міськвиконкому врегульовані угодою про інвестування будівництва 58-ми квартирного житлового будинку по АДРЕСА_3 від 07.08.2012 року за № 1-4/5. Предметом цієї угоди є інвестиційна діяльність в будівництві 58-ми квартирного будинку по АДРЕСА_3 .

Як вбачається з розпорядження Рівненського міського голови за № 721 - р від 02.10.2013 року «Про розподіл та передачу житлової та нежитлової площі в житловому будинку АДРЕСА_4 (поштова адреса: АДРЕСА_3 ) та критих стоянок для автомобілів (поштова адреса: АДРЕСА_3 », між УКБ Рівненського міськвиконкому та ОК «Квартал» укладено зазначену угоду про інвестування будівництва від 07.08.2012 року за № 1-4/5. Будинок прийнятий в експлуатацію на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої в інспекції ДАБК у Рівненській області 01.08.2013 № РВ 32. Зобов`язано УКБ Рівненського міськвиконкому розподілити та передати житлову і нежитлову площу у будинку. Квартиру АДРЕСА_2 у будинку згідно з додатком № 4 до цього розпорядження не розподілено та передано у резерв.

Розпорядженням Рівненського міського голови № 91-р від 07.02.2014 р. внесено зміни до розпорядження № 721-р від 02.10.2013, зокрема, щодо квартири АДРЕСА_2 шляхом виключення додатку № 4 та доповненням додатку № 1 п. 38. Відповідно до цього розпорядження квартиру АДРЕСА_2 (загальна площа 73, 9 м2; житлова площа 47,0 м2) розподілено на користь ОСОБА_3 .

Зазначені обставини встановлені рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі № 569/2241/14-ц.

Так, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі № 569/2241/14-ц від 16 травня 2014 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 18 серпня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 листопада 2014 року, позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на житлову трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_5 . Визнано недійсним та скасовано пункт 38 додатку № 1 розпорядження Рівненського міського голови від 07 лютого 2014 року № 91-р про передачу квартири АДРЕСА_1 .

Суд у своєму рішенні прийшов до висновку, що майнові права на квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_1 виникли на підставі укладеного з ТОВ компанія «Інвестжитлобуд» договору на участь у частковому будівництві за № 13/2 від 08 січня 2006 року.

З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що Реєстраційна служба Рівненського міського управління юстиції була повідомлена про вжиття заходів забезпечення позов та про права ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , про що вказано в ухвалі суду щодо вжиття заходів забезпечення позову. 27.02.2014 Реєстраційною службою Рівненського міського управління юстиції було отримано з Рівненського міського суду ухвалу про забезпечення позову у справі № 569/2241/14-ц від 27.02.2014 року, а також постанову Відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції ВП № 42300039 від 28.02.2014 р. про заборону Реєстраційній службі Рівненського міського управління юстиції здійснювати реєстраційні дії та будь-які інші розпорядчі дії відносно квартири АДРЕСА_1 .

Своїм листом № 05-732 від 04.03.2014 секретар Рівненської міської ради повідомив державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції, що виконавчим комітетом Рівненської міської ради не приймалось жодних рішень щодо квартири за адресою: АДРЕСА_6 та зазначив, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 28.02.2014 р. ВП № 42300039 виконана.

29.08.2014 у справі № 569/2241/14-ц Рівненським міським судом було постановлено ухвалу про скасування заходів забезпечення позову, яку того ж дня направлено на виконання до Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції. В цій ухвалі вказано, що судом визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на житлову трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_5 , та визнано недійсним і скасовано пункт 38 додатку № 1 розпорядження Рівненського міського голови від 07 лютого 2014 року № 91-р про передачу квартири АДРЕСА_1 .

Представником ОК "Квартал" подано апеляційну скаргу на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області про скасування заходів забезпечення позову від 29.08.2014 року. Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 14.11.2014 року апеляційну скаргу ОК «Квартал» відхилено, а ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області про скасування заходів забезпечення позову від 29.08.2014 року залишено без змін.

17 грудня 2014 року ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції від 16 травня 2014 року у справі №569/2241/14-ц. Ухвалою судді Апеляційного суду Рівненської області апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без руху у зв`язку з поданням скарги після закінчення строків апеляційного оскарження, та надано строк для подачі заяви про поновлення строків апеляційного оскарження. Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 02.02.2015 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16.05.2014 року. Судом встановлено, що ОСОБА_3 не брала участі у справі, однак про наявність спору щодо спірної квартири їй було відомо з огляду на те, що в лютому 2014 року судом вживалися заходи забезпечення позову шляхом заборони вчинення будь-яких дій стосовно цієї квартири, яку розпорядженням Рівненського міського голови передано для неї (а.с. 25, 70-72). Вимоги ухвали судді апеляційного суду від 21 січня 2015 року щодо наведення поважних причин пропуску строку заявником не усунуто, а вказані у заяві про поновлення строку причини не є такими. З такою позицією суду апеляційної інстанції погодився і касаційний суд в своїй ухвалі від 16 вересня 2015 року.

Правовідносини щодо реєстрації речових прав на нерухоме майно були врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 за № 868 (далі - Порядок №868) в редакції, чинній на момент проведення реєстраційних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на момент проведення реєстраційних дій, державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Перелік правовстановлюючих документів конкретизовано в пункті 37 Порядку №868, відповідно до якого документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є: 1) укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат; 2) свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; 3) свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; 4) видані нотаріусом свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікати; 5) свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане державним реєстратором відповідно до закону; 6) свідоцтво про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дублікат; 7) свідоцтво про право власності на нерухоме майно чи його дублікат, видані до 1 січня 2013 р. органом місцевого самоврядування або місцевою держадміністрацією; 8) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийняте власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 9) державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю, державний акт на право власності на земельну ділянку або державний акт на право постійного користування землею; 10) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 11) ухвала суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 12) заповіт, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 13) закон, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 14) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 15) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 16) інші документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно відповідно до закону.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначав, що позивачем не було подано до суду будь-яких правовстановлюючих документів на підтвердження права власності на спірне майно. На переконання суду, у межах розгляду даного спору потрібним було встановлення та доведення обставини наявності у позивача права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Проте з таким висновком не можна погодитися.

Норма ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» вказує, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя, виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009). Також у своєму Рішенні від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 26, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України вказував, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення.

Згідно із п.п. 10 п. 37 Порядку №868 документом, який підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 36 Порядку №868 для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.

Для проведення державної реєстрації речового права на нерухоме майно, що є похідним від права власності, одночасно з проведенням державної реєстрації права власності на таке майно заявником подаються документи, необхідні для проведення державної реєстрації права власності на таке майно та державної реєстрації речового права, що є похідним від нього.

Крім того, положення п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин) вказує, що державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Отже, у позивача станом на 09.12.2014, тобто на дату державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на спірну квартиру АДРЕСА_1 , був наявний документ, що підтверджує виникнення речових прав на нерухоме майно - рішення Рівненського міського суду від 16.05.2014 року у справі №569/2241/14-ц, що набрало законної сили. Тому висновок суду попередньої інстанції про відсутність у ОСОБА_1 правовстановлюючих документів на спірну квартиру зроблений без врахування вимог п.п. 10 п. 37 Порядку №868, п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 10.06.2020 року у справі №910/18384/15 зроблено правовий висновок, відповідно до якого позов про визнання права власності може пред`явити винятково власник такого майна. Відповідний позов пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав та підтверджується належними та допустимими доказами. Позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на належне власнику майно за допомогою підтвердження у судовому порядку факту належності йому спірного майна на праві власності. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що у випадку якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій від третіх осіб, то права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Тобто підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до ст. 392 ЦК України є спір або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.

Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Між тим, суд першої інстанції усупереч вимогам ст. 328 ЦК України не встановив будь-яких обставин незаконності набуття позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16.05.2014 року у справі №569/2241/14-ц, яке було прийняте для захисту існуючого, наявного у ОСОБА_1 права власності за передбачених законодавством підстав, та не врахував висновок Верховного Суду про те, що позов про визнання права власності може пред`явити виключно власник майна, і якби ОСОБА_1 не була власником квартири АДРЕСА_1 , то Рівненський міський суд Рівненської області не задовольнив би її позов в порядку ст. 392 ЦК України про визнання права власності на нерухоме майно, а суди апеляційної та касаційної інстанцій не залишили би без змін таке судове рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Право власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України).

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_1 виникло з моменту прийняття будинку до експлуатації. В подальшому у зв`язку із тим, що речові право ОСОБА_1 на спірну квартиру заперечувалися, право власності було визнано в порядку ст. 392 ЦК України рішенням Рівненського міського суду від 16 травня 2014 року у справі №569/2241/14-ц.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно. Водночас обставини здійснення державної реєстрації відповідного речового права підлягають дослідженню під час вирішення спору щодо права власності на нерухоме майно (постанови Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 921/403/17-г/6, від 08.08.2019 у справі № 909/472/18).

Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.

Тому законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Отже, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності (пункти 6.29-6.31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №916/2791/13).

Із зазначеного вбачається, що ОСОБА_3 та державному реєстратору було відомо про судове рішення, яким визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_5 , та визнано недійсним та скасовано пункт 38 додатку № 1 розпорядження Рівненського міського голови від 07 лютого 2014 року № 91-р про передачу квартири АДРЕСА_1 .

Разом з тим ураховується, що 09 грудня 2014 року ОСОБА_3 , з метою реєстрації за собою права власності на квартиру, право власності на яку визнано за ОСОБА_1 , подала до Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції договір доручення №1/10 від 29.08.2012, укладений між ОК «Квартал» та ОСОБА_3 , акт приймання-передачі об`єкту нерухомості № 9 від 27.01.2014, укладений між ОК «Квартал» та ОСОБА_3 , довідку ОК «Квартал» серія та номер: 1-30 від 27.01.2014 р. та розпорядження Рівненського міського голови від 07 лютого 2014 року № 91-р про розподіл кв. АДРЕСА_1 для ОСОБА_3 згідно з пунктом 38 додатку № 1 цього розпорядження (скасованого рішенням Рівненського міського суду у справі № 569/2241/14-ц від 16.05.2014).

10 грудня 2014 року державним реєстратором на підставі цих документів було зареєстровано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Предметом поданого державному реєстратору договору доручення №1/10 від 29.08.2012, укладеного між ОК «Квартал» та ОСОБА_3 , було здійснення дій щодо сприяння у видачі Рівненською міською радою розпорядження про передачу квартири у власність ОСОБА_3 . При цьому сам по собі договір доручення №1/10 від 29.08.2012 р. не мав наслідком виникнення прав на квартиру АДРЕСА_1 . Єдиним документом, який був поданий реєстратору та відповідав би ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 37 Порядку № 868, було розпорядження Рівненського міського голови від 07 лютого 2014 року № 91-р. Однак рішенням Рівненського міського суду від 14 травня 2014 року у справі № 569/2241/14-ц було визнано недійсним та скасовано пункт 38 додатку № 1 розпорядження Рівненського міського голови від 07 лютого 2014 року № 91-р про передачу квартири квартиру АДРЕСА_1 .

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що первинним правовстановлюючим документом у цьому випадку є договір доручення від 29 серпня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ОК «Квартал», оскільки, крім цього договору для проведення державної реєстрації, ОСОБА_3 слід було подати також довідку (виписку) із переліку осіб, які брали участь в інвестуванні будівництва, видану замовником будівництва - УКБ Рівненського міськвиконкому, яка була сформована у вигляді затвердженого розпорядженням Рівненського міського голови від 07.02.2014 року №91-р додатку 1, пункт 38 якого був визнаний недійсним в судовому порядку станом на 10.12.2014.

Також апеляційний суд вважає хибним посилання суду на п. 6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5, адже даний нормативно-правовий акт втратив чинність з 01.01.2013 на підставі відповідного наказу Міністерства юстиції України від 14.12.2012 №1844/5, що виключає можливість його застосування до правовідносин, які виникли у 2014 році, тобто після втрати ним чинності.

Так, згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обов`язків, які виникли з моменту набрання ним чинності.

Також береться до уваги той факт, що на час реєстрації за ОСОБА_3 права власності на квартиру розпорядження про розподіл, на підставі якого було здійснено таку реєстрацію, скасоване.

Відповідно до правил ст. 11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір, акт органу державної влади, місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 318 ЦК України право власності виникає з підстав не заборонених законом.

Як видно з матеріалів справи, і цей факт сторонами не заперечується, право власності за ОСОБА_3 було зареєстроване на підставі розпорядження про розподіл квартир, яке на час здійснення державної реєстрації права власності вже було скасоване.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Оскільки акт органу місцевого самоврядування скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків, в т.ч. і тих, що стосуються державної реєстрації прав на нерухоме майно.

При цьому вимога позивача про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на спірну квартиру спрямована саме щодо неї, яка за цією державною реєстрацією значилася власником спірного нерухомого майна (квартири).

Приходячи до переконання про часткове задоволення позову, колегією суддів береться до уваги, що за своєю правовою природою дана вимога є похідною від майнових вимог у цивільній справі про визнання недійсним і скасування пункту 38 додатку №1 розпорядження Рівненського міського голови від 07.02.2014 року №91-р, спір щодо якого суд вирішив у 2014 році. Сутнісно вимоги про скасування реєстраційного запису про право власності на нерухоме майно пов`язані з цим майном, і якщо виникає цивільний спір про визнання недійсним правочину, на підставі якого відбувся перехід і державна реєстрація права власності на це майно, то в такому спорі вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, навіть і тоді, коли вони не були пред`явлені разом з основними вимогами про захист права власності, є (можуть бути) його складовою частиною, позаяк для повного відновлення права володіння та розпорядження квартирою необхідно припинити (скасувати) державну реєстрацію права власності за іншою особою та перереєструвати це право за особою, яка за рішенням суду відновила право власності на нерухоме майно (пункт 13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі №815/6832/16).

Виходячи з наведеного, державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 підлягає скасуванню як незаконна та у зв`язку з тим, що вона є похідною від пункту 38 додатку № 1 розпорядження Рівненського міського голови від 07 лютого 2014 року № 91-р, що скасоване та визнане недійсним на підставі рішення Рівненського міського суду від 16 травня 2014 року у справі № 569/2241/14-ц.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Частиною другою ст. 311 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно примірника такого судового рішення.

Крім іншого, апеляційний суд враховує, що за змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у п. 36 постанови від 04.10.2018 року у справі №823/2024/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно.

Оскільки спірні правовідносини стосуються суб`єктивних цивільних прав ОСОБА_1 на майно, то належним відповідачем у ній є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При цьому державний реєстратор, до якого позивач також пред`явила позов, не є належним відповідачем у цій справі.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі №523/9076/16-ц).

Ураховуючи, що позивач заявила позовні вимоги, спрямовані на скасування державної реєстрації речових прав як до належних відповідачів, так і до неналежного відповідача - державного реєстратора, суд не знаходить підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог до державного реєстратора.

З матеріалів справи видно, і ці обставини також визнаються сторонами, 17.12.2014 у ОСОБА_3 укладено із своїм сином - ОСОБА_2 договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом, зареєстрований в реєстрі за № 4574, індексний № 31146159. В той самий день 17 грудня 2014 року ОСОБА_3 було подано апеляційну скаргу на рішення Рівненського міського суду від 16.05.2014 року у справі №569/2241/14-ц.

Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (ст. 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Правила ч. 3 ст. 215 ЦК України при вирішенні такої категорії справ підлягають застосуванню в тому разі, якщо позивач не домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом оспорюваного ним договору, а його порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін договору до первісного стану в результаті визнання цього договору недійсним.

Окрім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Наведені положення висловлені в постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі №6-605цс16 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №587/2135/16-ц (пункт 58), від 15.01.2020 у справі №587/2326/16-ц (пункт 42), від 19.02.2020 у справі №387/515/18 (пункт 49).

Колегією суддів береться до уваги, що рішенням Рівненського міського суду від 14 травня 2014 року у справі № 569/2241/14-ц було визнано недійсним та скасовано пункт 38 додатку № 1 розпорядження Рівненського міського голови від 07 лютого 2014 року № 91-р. Тобто дане розпорядження не породило жодних правових наслідків з моменту його прийняття, а тому на момент державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 не була власником спірної квартири, а тому не мала права відчужувати його.

Верховний Суд України у своїх постановах (від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, від 24 червня 2015 року у справі № 3-231гс15) висловився про те, що якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків. Наведені вище правові норми та правові позиції Верховного Суду України, підтримані Верховним Судом (постанова від 16 лютого 2018 року у справі № 911/3614/16), дають підстави для висновку про те, що скасування акту, яким визнано право власності на майно, яке стало предметом договору, є підставою для визнання, за позовом заінтересованої особи, оспорюваного договору недійсним відповідно до положень ст. 215 ЦК України.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.ч. 1, 2 ст. 15 ЦК України).

За змістом зазначеного способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16). Іншими словами, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування (постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 40)).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Як зазначав Верховний Суд у справі № 405/1820/17, однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (у т.ч. й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у т.ч. вироку).

Тобто у спірних правовідносинах ОСОБА_3 не набула у встановленому законом порядку право власності на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки відсутні будь-які належні та допустимі докази передачі такого майна його власником, яким є позивач.

Незважаючи на це, та враховуючи той факт, що станом на 17 грудня 2014 року ОСОБА_3 не була та не могла бути власником у зв`язку із відсутністю фактичних та юридичних підстав для набуття права власності та скасуванням державної реєстрації права власності на спірну квартиру, вона укладає договір дарування даного майна із ОСОБА_2 , який є її сином.

ОСОБА_3 , яка відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь свого сина - ОСОБА_2 після ухвалення судом рішення на користь ОСОБА_1 у справі №569/2241/14-ц, діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами стосовно кредитора, адже уклала договір дарування, який порушує майнові інтереси ОСОБА_1 та спрямований на ускладнення реалізації позивачем своїх прав. Тому суд не може залишити без уваги такі дії, які є вбачаються недобросовісними та зводяться до зловживання правом і вчинені з порушенням вимог ст. ст. 317, 319 ЦК України особою, яка не була власником нерухомого майна, що передавалося в дар. Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України).

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить Цивільному кодексу України, апеляційний суд ураховує, що: 1) відповідач відчужила майно після задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у справі №569/2241/14-ц; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича.

На переконання колегії суддів, сукупність вказаних обставин доводить той факт, що ОСОБА_3 діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, позаяк відчуження майна відбулося з метою ускладнення реалізації ОСОБА_1 своїх прав.

Наведені висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц про те, що позивач управі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), а також послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена в ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, передбачена в ст. 228 ЦК України.

Ця позиція Великої Палати Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц була врахована і під час розгляду справи № 910/8357/18 (постанова від 28.11.2019) та, крім того, зазначено, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, що не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Верховний Суд у справі №405/1820/17 також взяв до уваги, що зазначення позивачем певної правової норми, наведеної в обґрунтуванні позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору, оскільки підставою позову визнаються обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, у цьому випадку - недобросовісні дії ОСОБА_3 , що виразилися укладенням договору дарування з метою ускладнення реалізації ОСОБА_1 своїх прав на квартиру АДРЕСА_1 .

Беручи до уваги, що ОСОБА_3 незаконно зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру, вона не мала права розпоряджатися нею, тобто укладати договір дарування, адже відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України лише власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Подальше відчуження ОСОБА_3 спірної квартири на підставі договору дарування від 17.12.2014 року без згоди позивача, за якою рішенням Рівненського міського суду від 16.05.2014 року у справі №569/2241/14-ц визнано право власності на вказану квартиру, є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним згідно з вимогами ч. 1 ст. 203, ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, і скасування державної реєстрації прав на квартиру за ОСОБА_2 відповідно до вимог ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічний висновок міститься також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №644/7422/16-ц.

Вказане доводить хибність висновку місцевого суду про відсутність підстав для визнання недійсним договору дарування від 17 грудня 2014 року. У зв`язку з цим колегія суддів вважає, що вимога позивача про визнання недійсним оспорюваного договору підлягає до задоволення.

З`ясовано, що в спірній квартирі зареєстровано місце проживання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , які є відповідно дочкою, сином та дружиною відповідача ОСОБА_2 , і їх реєстрація в квартирі відбулася за згодою ОСОБА_2 . Крім того, в квартирі фактично проживають сам ОСОБА_2 , його малолітній син ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 . Між тим, вказані особи не є членами сім`ї ОСОБА_1 , а між сторонами договір найму житла не укладено.

Частиною першою ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Нормою ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, який йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи визнання недійсним договору дарування від 17 грудня 2014 року, апеляційний суд визнає наявними правові підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 із спірної квартири, оскільки за встановлених обставин право власності позивача на житлове приміщення (квартиру) підлягає захисту.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Також, визначаючи пропорційність здійсненого втручання у права та інтереси відповідачів, колегія суддів оцінює баланс інтересів сторін - з однієї сторони власника спірного житлового приміщення, з іншої - інтереси окремої особи, що заслуговують на врахування та повагу. Проте інтереси власника з урахуванням усіх інших наведених судом міркувань мають переважати у цьому спорі над інтересами окремої особи, яка вселилася у майно за відсутності належної волі власника, від неуповноваженої особи у спосіб, що не відповідає праву.

При цьому береться до уваги правовий висновок, що міститься в постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі №2011/525/2012.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 січня 2019 року у справі №309/2477/16-ц, вказано, що зазначена норма матеріального права (ст. 391 ЦК України) визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Отже, за порівняльним аналізом ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК УРСР колегія суддів приходить до висновку, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у т.ч. осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у справах №309/2477/16-ц, №644/7422/16-ц, Верховним Судом України у постановах від 05.11.2014 у справі №6-158цс14, від 16.11.2016 у справі №6-709цс16.

Згідно зі ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; відновлення становища, яке існувало до порушення; зміна правовідношення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

За правилами цієї статті та ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист, у т.ч. судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Разом з тим колегія суддів зобов`язана обговорити процесуальне питання про участь ОСОБА_7 як відповідача у справі. Так, встановлено, що він народився у 2015 році, тобто на час вирішення спірних відносин є малолітньою особою.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена.

Тобто процесуальним законом чітко визначено, що ОСОБА_7 не може брати участь у справі як сторона. Тому в частині позовних вимог до нього про зобов`язання не чинити перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 судом відмовлено правильно.

Щодо його виселення, то також обґрунтованими є висновки суду попередньої інстанції про відмову у цій вимозі до малолітнього ОСОБА_7 , оскільки в силу положень закону його місце проживання пов`язане з місцем проживання батьків, які зареєстровані та проживають у спірній квартирі.

Згідно із ч. 4 ст. 29 ЦПК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Отже, місце проживання ОСОБА_7 нерозривно слідує за місцем проживання його батьків - ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , які підлягають виселенню з займаного спірного житлового приміщення.

Крім іншого, на а.с. 76, т. 4 міститься висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради від 02 серпня 2019 року №08-1185, де зазначено про неможливість виселення з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , 2003 р.н., ОСОБА_6 , 2005 р.н., ОСОБА_7 , 2015 р.н.

Норми частин 4-6 ст. 19 СК України вказують, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Між тим, будь-яких мотивів, з яких було зроблено такий висновок, Орган опіки та піклування не навів, обмежившись вказівками про факти проживання і реєстрації ОСОБА_5 , 2003 р.н., ОСОБА_6 , 2005 р.н., ОСОБА_7 , 2015 р.н., у цьому житловому приміщенні, про наявність довідки щодо складу сім`ї та/або кількість зареєстрованих осіб від 20.06.2019 №37622, акту обстеження умов проживання, що складений службою у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, та про те, що вони проживають разом з батьками - ОСОБА_2 і ОСОБА_4 .

Також звертається увага на те, що станом на день ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення ОСОБА_5 уже не є дитиною, а є повнолітньою особою.

Отже, висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради слід визнати необґрунтованим, а тому до уваги він прийнятий не може бути.

З огляду на зазначене апеляційний суд приходить до висновку відновити порушене суб`єктивне цивільне право позивача, що є можливим через скасування акту, який суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права або інтереси, відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта та покладення на відповідачів обов`язку усунути перешкоди в користуванні майном та примушення його звільнити зайняте приміщення.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Спонуканням для часткового скасування оскаржуваного рішення та прийняття постанови про часткове задоволення позову ОСОБА_1 відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до незастосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню.

На підставі ст.ст. 15, 16, 21, 203, 215, 216, 328, 331, 391, 392 ЦК України, керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 березня 2021 року в частині відмови у визнанні незаконним та скасуванні свідоцтва про право власності та скасуванні державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 , визнання недійсним договору дарування, скасуванні державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 , виселенні з квартири та зобов`язанні не вчиняти перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні квартирою скасувати.

Задовольнити частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , державного реєстратора реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Ящук (Бенедищук) Інни Василівни, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору,: приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Коломис Ольга В`ячеславівна, Обслуговуючий кооператив «Квартал», Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради; про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності, виселення та зобов`язання не чинити перешкод у володінні, користуванні і розпорядженні майном.

Визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності з індексним номером: 30742932, видане 10.12.2014 року державним реєстратором реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області ОСОБА_8 , на квартиру АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_3 .

Скасувати державну реєстрацію права власності за № 8012165, зареєстровану на ім`я ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , проведену державним реєстратором реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Бенедищук (Ящук) Іною Василівною в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.12.2014 року, реєстраційний № об`єкта нерухомого майна: 01.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис Ольгою В`ячеславівною 17.12.2014 за реєстраційним № 4574.

Скасувати державну реєстрацію права власності за № 8114739, зареєстровану на ім`я ОСОБА_2 , на квартиру АДРЕСА_1 , проведену приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис Ольгою В`ячеславівною в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.12.2014 року, реєстраційний № об`єкта нерухомого майна: 01.

Виселити з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 без надання їм іншого житлового приміщення.

Зобов`язати ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 не вчиняти ОСОБА_1 перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 .

В решті (в частині відмови у задоволенні вимог до державного реєстратора реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Бенедищук (Ящук) Інни Василівни та до малолітнього ОСОБА_7 ) рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 02 лютого 2022 року

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

С.С.Шимків