КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 754/4758/21 Головуючий у суді першої інстанції - Бабко В.В.
Номер провадження № 22-ц/824/3683/2022 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим приміщенням, який мотивувала тим, що вона та відповідачка ОСОБА_1 є співвласниками в рівних частинах трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Позивачка зазначала, що після розірвання шлюбу між її сином та донькою відповідачки, доброзичливі стосунки між сторонами не складаються, виникають суперечки з приводу користування квартирою.

З врахуванням уточнених позовних вимог, позивачка просила суд встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме: виділивши в її користування кімнату, площею 24,4 кв.м., виділивши в користування ОСОБА_1 дві кімнати. площею 15,6 кв.м. та площею 15,2 кв.м., а місця загального користування залишити в спільному користуванні співвласників.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , наступним чином: у користування ОСОБА_2 виділено кімнату, площею 24,4 кв.м; у користування ОСОБА_1 виділено дві кімнати, площею 15,6 кв.м. з обладнаним балконом 1 кв.м. та площею 15,2 кв.м.; у загальному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишено: кухню, площею 12,9 кв.м., ванну кімнату, площею 3,5 кв.м., коридор, площею 4,9 кв.м, передпокій площею 14,2 кв.м., санвузол площею 1,9 кв.м., гардероб, площею 2,8 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 908 грн.

Апеляційний суд враховує, що оскаржуване рішення містить описку в написанні дати оскаржуваного рішення й судом першої інстанції було зазначено дату ухвалення «29 листопада 2021 року» замість «19 листопада 2021 року», так як з матеріалів справи вбачається, що відповідно до проколу судового засідання від 18 жовтня 2021 року та розписки, наявної в матеріалах справи, наступною датою судового засідання було визначено 19 листопада 2021 року (а.с.53-55). Крім того, в матеріалах справи міститься також протокол судового засідання від 19 листопада 2021 року, відповідно до якого зазначено, що сторони в судове засідання не з`явились й суд ухвалив рішення по суті спору (а.с.65).

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої зазначає, що у спірній квартирі не проживає ні вона, ні ОСОБА_2 , так як мають інше житло.

Разом з тим, апелянт визнає, що спірна квартира належить сторонам у рівних частинах й вона позивачці ОСОБА_2 не чиниться жодних перешкод у користуванні її часткою квартири, однак наголошує, що при вирішенні справи необхідно також враховувати інтереси неповнолітнього ОСОБА_3 , онука сторін, який у спірній квартирі зареєстрований та мешкає разом із матір`ю ОСОБА_4 .

Також апелянт ОСОБА_1 вказує, що між сторонами існувала домовленість, що спірна квартира буде належати їх онуку - ОСОБА_3 , а дії позивачки щодо поділу квартири вважає направленим на подальше відчуження частки квартири у власність третіх осіб.

Відтак, вважаючи, що в оскаржуваному рішенні не враховано інтереси неповнолітнього ОСОБА_3 , апелянт просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 листопада 2021 року та відмовити у задоволенні позовних вимог.

31 січня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_2 , відповідно до якого остання не погоджується із доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а судове рішення - без змін.

Позивачка вважає, що апелянтом не вказано і не мотивовано в чому полягає незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення.

У відзиві зазначено, що нотаріально посвідченого договору між попередніми власниками квартири про порядок користування майном не було, немає такого договору і між сторонами спору, а тому є незрозумілим, чим апелянта не влаштовує той порядок користування, що визначив суд першої інстанції й відповідно до якого в користування ОСОБА_1 виділено дві кімнати загальною площею 30,8 кв.м., а їй - 24,6 кв.м. Вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення було враховано інтереси неповнолітнього ОСОБА_3 , адже і позов стосувався його інтересів.

При апеляційному перегляді ОСОБА_2 заперечили щодо доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та процесуального законодавства. Посилання апелянта на порушення прав неповнолітнього внука ОСОБА_3 , який фактично проживає у вказаній квартирі із донькою відповідачки вважає не обґрунтованим, оскільки встановлений судом порядок користування квартири не порушує його прав, так як відповідачці залишено у користування дві ізольовані кімнати , а їй лише одну, яка за своєю площею є менше ніж загальна площа виділених відповідачці двох кімнат.

Відповідачка у справі ОСОБА_1 , будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи до суду апеляційної інстанції не з`явилася, тому суд з врахуванням положень ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянув вказану справу у її відсутність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки у справі ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 19 березня 2021 року визначено, що 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 , на підставі договору дарування частки квартири від 31.07.2017, посвідченим приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Ходачинською Н.І. та 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 , на підставі договору дарування від 13.05.2016, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденком В.О. (а.с.9, т.1).

Таким чином, судом було встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками в рівних частинах трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції також вказано, що в квартирі АДРЕСА_1 , на час розгляду справи проживають: ОСОБА_4 (донька відповідачки) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (онук позивача та відповідача).

Відповідно до технічного паспорту, квартира АДРЕСА_1 , складається з трьох житлових кімнат площею 55,2 кв.м., а саме 1-а кімната площею 24,4 кв.м, 2-а кімната площею 15,6 кв.м, 3-я кімната 15,2 кв.м., кухня площею 12,9 кв.м., ванна кімната площею 3,5 кв.м., коридор площею 4,9 кв.м., передпокою площею 14,2 кв.м., санвузол площею 1,9 кв.м., гардероб площею 2,8 кв.м. (а.с.6-8, т.1).

Позивачка обґрунтовуючи позовні вимоги зазначила, що після розірвання шлюбу доньки відповідачки та сина позивача, доброзичливі стосунки між сторонами не складуються, виникають суперечки з приводу користування квартиро, а тому вважає, що потрібно встановити порядок користування житловим приміщенням.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що виходячи з положень вимог діючого законодавства, порядок користування жилим приміщенням, що належить на праві часткової власності, може бути встановлений у випадку, якщо такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у жилому приміщенні, а також з урахуванням їх часток у праві власності.

Судом було зазначено, що порядок користування квартирою відповідно до запропонованого позивачем варіанту, відповідає інтересам сторін та не порушує їх права на користування належною їм квартирою.

В рішенні зазначено, що суд бере до уваги, що ОСОБА_2 просить суд виділити в користування ОСОБА_1 дві кімнати площею 15,6 квадратних метри та площею 15,2 квадратних метри, враховуючи інтереси свого онука ОСОБА_3 , якому потрібна окрема кімната.

Врахувавши, що між сторонами мали місце непорозуміння, в тому числі і щодо користування спірною квартирою, сторони не погодили в добровільному порядку порядок користування спірною квартирою, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що порушене право позивача підлягає захисту у судовому порядку.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог відповідає з наступних підстав.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» (далі - Конвенція), Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

За приписами статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до положень статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. (ч.1 ст.356, ч.1 ст.357 ЦК України).

Матеріалами справи підтверджено, що спірна квартира належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності - по Ѕ у кожної.

Відповідно до положень статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Судом встановлено, що згода про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю між співвласниками не досягнута.

Згідно зі статтею 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

При встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири) з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, від якого не відійшов Верховний Суд у постанові від 31 липня 2019 року у справі № 127/7320/13 (провадження № 61-18125св18).

З аналізу змісту частини третьої статті 358 ЦК України можна дійти висновку, що надання співвласнику у користування частини майна має ґрунтуватися на встановленні відповідності між розміром частки в праві спільної часткової власності, та часткою того майна, надання якого у користування вимагає такий співвласник. За домовленістю співвласників, може бути допущений відступ від засади відповідності між розміром частки у праві та розміром частки у майні.

Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Правові висновки щодо встановлення порядку користування майном (квартирою) містяться в постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі №645/6898/15-ц (провадження №61-3451св21).

Так, позивач по справі ОСОБА_2 , уточнивши позовні вимоги, просила встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме: виділивши в користування ОСОБА_2 кімнату, площею 24,4 кв.м., виділивши в користування ОСОБА_1 дві кімнати. площею 15,6 кв.м. та площею 15,2 кв.м., а місця загального користування залишити в спільному користуванні співвласників.

Суд першої інстанції, встановивши, що позивач та відповідач на праві спільної часткової власності володіють спірною квартирою, дійшов до правомірного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки встановлений порядок користування спірною квартирою не порушує права відповідача по справі ОСОБА_1 .

При визначенні порядку користування спірною квартирою між співвласниками, суд узяв до уваги запропонований позивачами варіант, який враховує інтереси усіх співвласників а також інтереси неповнолітнього внука ОСОБА_3 , який фактично проживає у вказаній квартирі та є найбільш наближеним до належних їм ідеальних часток у власності, та відповідає порядку користування квартирою, який склався фактично.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 10 червня 2022 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв