Номер провадження: 22-ц/813/5694/22
Справа № 522/8698/20
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Гірняк Л.А., Цюри Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2021 року, постановленого під головуванням судді Абухіна Р.Д., повний текст судового рішення складений 15 листопада 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця», Філії «Пасажирська компанія» акціонерне товариство «Українська залізниця» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «Українська залізниця», Філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути з АТ «Українська залізниця» та філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» матеріальну шкоду у розмірі 2530,90 грн., моральну шкоду у розмірі 11 000 грн. та судовий збір.

В обґрунтування свого позову позивачка зазначила, що починаючи з 1987 року вона працювала на Одеській залізниці на підставі безстрокового трудового договору. 11 січня 2012 року її перевели на контрактну форму та укладено трудовий контракт № 5 між пасажирським вагонним депо Одеса - Головна регіональна філія «Одеська залізниця «ПАТ «Українська залізниця». Наказом ЛВЧДК-3-07/98 від 26 серпня 2016 року за неналежне виконання вимог п. 3.1.6 Інструкції провідника пасажирських вагонів їй було оголошено догану. В зв`язку з чим вона вимушена була звернутися до суду з позовом про визнання незаконним та скасування цього наказу. 09.09.2018 року апеляційним судом Одеської області було прийнято постанову, якою задоволено вимоги про скасування зазначеного наказу. В подальшому її було звільнено з посади наказом від 31.05.2017 року, який вона також оскаржила в судовому порядку. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.10.2018 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі, а також поновлено її на посаді та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Але на роботі вона була поновлена лише 28.08.2019 року на підставі наказу № 1274/ОС, тобто через 8 місяців після винесення судового рішення. Але у наказі допущено помилку та зазначено, що поновлення на роботі здійснено із «закінченням терміну дії контракту № 629 від 18.07.2007 року», лише 12.09.2019 року відповідно до наказу «№ 1377/ОС було змінено підстави «З закінченням терміну дії контракту № 5 від 11.01.2012 року» та надано копію наказу. Зазначені помилки були виправлені лише за її заявою. При цьому, не погоджуюсь з зазначеним рішенням відповідачем було оскаржено зазначене рішення, а також звертались до суду з заявами про роз`яснення судового рішення. 26 липня 2019 року АТ «Українська залізниця» в особі філії «Пасажирська компанія» звернулось до суду зі скаргою на дії державного виконавця по відкриттю виконавчого провадження ВП № 59600167. Виконавче провадження було відкрито 19.07.2019 року ВП № 59600167 про стягнення з АТ «Українська залізниця» в особи пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна Регіональної філії «Одеська залізниця» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.05.2017 року до моменту поновлення на роботі. Виконавче провадження було відкрито 19.07.2019 ВП № 59600167 про стягнення з акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна Регіональної філії «Одеська залізниця» на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.05.2017 року до моменту поновлення на роботі.

Надалі акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна Регіональної філії «Одеська залізниця» ніяк не могли вирахувати суму середньомісячного виробітку та всіляко ухилялись від сплати середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу зі складовими заробітної палати, а саме: премія «по підсумках роботи за рік, нагорода до 8 Березня, нагорода до дня залізничника, основна премія. Вона також була вимушена звернутись до роботодавця з заявою про нарахування усіх складових середньомісячної заробітної плати та направляти запити та заяви до Печерського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Київ про те, що у наказі про поновлення на роботі немає и посилань на підставу поновлення на роботі - рішення суду у зв`язку з чим Державний виконавець направила вимогу державного виконавця від 11.09.219 року до АТ «Українська залізниця». Їй тривалий час не виплачувався середньомісячний заробіток в період з 31.05.2017 року по дату поновлення на роботі, лише 05.09.2019 року (після поновлення на роботі) сплачено 223 303, 72 грн. відповідно до платіжного вручення № 305, але сума була виплачена не в повному обсязі, після чого була вимушена знову звертатись до Печерського РДВС м. Київ ГУТУЮ у и Київ до Державного виконавця з метою отримання решти суми.

Також з метою врегулювання виконання рішення суду вона зверталась до начальника пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія АТ «Укрзалізниця» до АТ «Українська залізниця» філія «Пасажирська компанія виробничий підрозділ пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна» з метою отримання виплати середньомісячного заробітку під час вимушеного прогулу та на звернення до державного виконавця були витрачені власні кошти на поїздки до суду та переписку (чеки та квитанції на суму 2530,90 грн. надано до позовної заяви чим завдано матеріальної шкоди під час невиконання рішення суду щодо та поновлення на роботі та стягнення в заробітку під час вимушеного прогулу.

ОСОБА_1 також вважає, що їй у зв`язку з викладеними обставинами завдано також і моральну шкоду, яку вона оцінює у 11000 грн., яка виразилась у душевних та фізичних стражданнях.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що висновки суду про відмову у стягненні матеріальної та моральної шкоди не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки матеріальна шкода складається з витрат, пов`язаних виконанням судового рішення, а моральна шкода пов`язана з її душевними та фізичними стражданнями.

Відзиву до суду надано не було.

Відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з АТ «Українська залізниця».

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2018 року у справі №522/15583/17 позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Українська залізниця» в особі пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна Регіональної філії «Одеська залізниця» задоволено. Скасовано наказ виконуючого обв`язки виробничого підрозділу пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна Регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» №259/ОС від 31.05.2017 року про припинення трудового договору та звільнення ОСОБА_1 з посади провідника поїзду пасажирського депо станції Одеса-Головна Служби пасажирських перевезень регіональної філії «Одеська залізниця» на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП у зв`язку із закінчення строку контракту. Поновлено ОСОБА_1 з 31 травня 2017 року на посаді провідника поїзду пасажирського депо станції Одеса-Головна Служби пасажирських перевезень регіональної філії «Одеська залізниця». Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» в особі пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна Регіональної філії «Одеська залізниця» на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.05.2017 року до моменту поновлення на роботі. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» в особі пасажирського вагонного депо станції Одеса-Головна Регіональної філії «Одеська залізниця» на користь держави судові витрати у розмірі 704,80 грн.

Також судом встановлено, що судове рішення про поновленні на посаді та стягнення заборгованості по заробітній платі виконано в примусовому порядку, проте, позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом в якому просила відшкодувати матеріальну шкоду, яка склалась з витрат, пов`язаних з виконанням зазначеного рішення в сумі 2530,90 грн.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 138 ЦПК України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Згідно частини 2 цієї статті стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Інших витрат, пов`язаних з вчиненням процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду, ЦПК України не встановлюють. Однак можна припустити, що до них можна віднести витрати, пов`язані з отриманням висновку спеціаліста до подання позову (підготовка справи до розгляду); направлення адвокатських запитів з метою отримання відомостей, що мають значення для справи; вчинення інших дій з метою отримання доказів в межах підготовки справи до розгляду.

Отже, застосуванню підлягали загальні положення цивільного процесуального законодавства, а саме стаття 142 ЦПК України.

Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати (пункт 3 частини першої статті 270 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з висновками суду про відсутність правових підстав для задоволення вимог про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 2530,90 грн. відповідають вимогам закону у відповідності до встановлених обставин справи.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, судом зазначено наступне.

Судом встановлено, що після звільнення ОСОБА_1 з нею було проведено повний розрахунок за сумами, нарахованими станом на день звільнення.

В ході виконання судового рішення, відповідач звертався до суду з вимогами про роз`яснення судового рішення, оскаржував судове рішення, що на думку позивачки спричинило їй моральні страждання.

Згідно ст. 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Висновки суду про те, що звертаючись до суду позивачка повинна була надати докази спричинення їй моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою є вірними, за відсутністю в матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, суд прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у стягненні матеріальної та моральної шкоди за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог спричинення матеріальної та моральної шкоди.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що висновки суду про відмову у стягненні матеріальної шкоди не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки матеріальна шкода складається з витрат, пов`язаних виконанням судового рішення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судове рішення про поновленні на посаді та стягнення заборгованості по заробітній платі виконано, проте позивачка просила стягнути матеріальну шкоду, яка склалась з витрат, пов`язаних з виконанням зазначеного рішення суду.

Доводи про те, що моральна шкода пов`язана з її душевними та фізичними стражданнями, колегія суддів вважає також безпідставними, оскільки ОСОБА_1 не надала та в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували спричинення їй моральної шкоди, яка передбачена нормами чинного законодавства та на яку позивач посилається в обґрунтування заявленого позову.

Крім того, вказані доводи спростовуються матеріалами справи та зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

При цьому, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, за ненаданням до суду доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

З урахуванням того, що при зверненні до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 було відстрочено судовий збір до ухвалення судового рішення у справі, з ОСОБА_1 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2522,40 грн. за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2021 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір у розмірі 2 522 гривні 40 копійок.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 10 червня 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ Т.В. Цюра