Провадження №2/748/2/22
Єдиний унікальний № 748/2615/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" червня 2022 р.м. Чернігів

Чернігівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Хоменко Л.В.

секретаря Однолько Ю.С.,

за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Шолох О.В.,

відповідача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Ісакова Д.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком з господарськими спорудами шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просить усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому житловим будинком з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення із будинку ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Вимоги мотивовані тим, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу. У вказаному будинку безпідставно проживають без реєстрації відповідачі, які не є членами його сім`ї та з якими він не знайомий. Зазначає, що відповідачі безпідставно без реєстрації проживають у житловому будинку, даний факт призводить до неможливості розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд та отримати субсидію на комунальні платежі, тому виникла необхідність звернутися до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою судді Чернігівського районного суду Чернігівскої області від 15 жовтня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівскої області від 17 січня 2020 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд.

10 лютого 2020 року Чернігівським районним судом Чернігівської області було ухвалено заочне рішення у даній справі.

Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04 червня 2020 року заочне рішення Чернігівського районного суду Чернігівскої області від 10 лютого 2020 року скасовано. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівскої області від 08 липня 2020 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд.

01 липня 2020 року від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог. Вказує, що житловий будинок у АДРЕСА_1 належав на праві власності її матері ОСОБА_2 , а з 23 травня 2012 року на підставі договору дарування належить їй ОСОБА_4 30 травня 2012 року між нею та ПАТ " Банк Богуслав" укладено кредитний договір та договір іпотеки зазначеного будинку та земельної ділянки. Вартість предмета іпотеки була оцінена в 2 054 000 грн. 09 грудня 2015 року ПАТ " Банк Богуслав" в порушення чинного законодавства уклав з ОСОБА_5 договір купівлі- продажу належного їй житлового будинку за 1 289 003 грн. та земельної ділянки площею 0,1032 за 110 200 грн. Рішенням Чернігівського районного суду від 21 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 07 вересня 2017 року, відповідачів було виселено із спірного будинку. Проте, постановою Верховного Суду України від 14 листопада 2018 року вказані рішення були скасовані і в позові ОСОБА_5 було відмовлено. Верховний суд зазначив, що « Житловий будинок з надвірними будівлями та земельна ділянка, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що був переданий в іпотеку банку належав ОСОБА_4 на праві власності до укладення кредитного договору. Зазначене нерухоме майно було набуто не за рахунок кредитних коштів, а тому позичальника та членів її сім`ї, що мешкають у зазначеному житловому будинку, не може бути виселеного з нього без надання іншого житлового приміщення» (п.7, абз.5 Постанови ВСУ від 14.11.2018 p.).

Під тиском дуже тяжких обставин в результаті неправомірних дій банку та ухвалення незаконних рішень про виселення з будинку, відповідачі шукали допомоги у знайомих, щоб розрахуватись з банком та з ОСОБА_5 , а в подальшому продати будинок за ринковою ціною, щоб розрахуватись з боргами та придбати собі інше житло. Погодились допомогти ОСОБА_6 син рідного брата ОСОБА_4 та його кум ОСОБА_7 на тих умовах, що будинок буде оформлено на сина ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , в якості забезпечення вкладених коштів. Тому стверджує, що факти викладені в позовній заяві ОСОБА_9 , що він придбав цей будинок у власність та, що в будинку проживають люди, яких він не знає, не відповідають дійсності. Відповідачі постійно проживають у будинку, іншого житла не мають. Вважає дії позивача незаконними, при підписанні договору купівлі - продажу ОСОБА_1 знав, що в будинку проживають колишні власники будинку.

28 вересня 2020 року від представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Ісакова Д.Г. надішло доповнення до відзиву на позов, у якому він просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що спірний будинок із земельною ділянкою, які передані в іпотеку, належали на праві власності ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 23 травня 2012 року, зазначений будинок придбаний не за рахунок кредитних коштів, а тому позичальника та членів її сім`ї, що проживають у будинку, не може бути виселено без надання іншого житла. Звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося шляхом позасудового врегулювання спору, а саме шляхом його продажу ПАТ «Банк «Богуслав» (іпотекодержателем) від свого імені в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», а тому банк повинен був повідомити покупця про обтяження будинку у вигляді проживання у ньому іпотекодавця та членів її сім`ї. Крім того, банк при реалізації предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК Української PCP, оскільки на час продажу предмета іпотеки вона містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення. Новий власник має право на відновлення своїх прав шляхом звернення до банку з позовом про відшкодування шкоди, якщо той неналежним чином виконав обов`язок щодо інформування покупця нерухомого майна про його обтяження, чи шляхом звернення з вимогами про виконання банком обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.

Однак, в порушення зазначеного, ОСОБА_5 фіктивно за заниженою ринковою вартістю уклав з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу житлового будинку із земельною ділянкою, посвідчений 20 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Пінчук Н.Г. та зареєстрований за №1316 та №1319 відповідно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського районного суду Чернігівської області із позовною заявою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні належним йому житловим будинком з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення із будинку ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 . Відповідачі іншого житла не мають, проживають у спірному будинку. Вважає, що права членів сім`ї колишнього власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідачів. Сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Тому у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача адвокат Шолох О.В. позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Зазначили, що правомірність набуття ОСОБА_1 житлового будинку та земельної ділянки вставновлена рішеннями судів. ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, на момент укладення договорів купівлі- продажу, ні житловий будинок, ні земельна ділянка під обмеженнями не перебували, в будинку зареєстрованих осіб не було. Вважали, що право проживання є похідним від права власності, ОСОБА_1 , придбавши домоволодіння, не брав на себе ніяких зобов`язань по забезпеченню житлом відповідачів. Кожен з відповідачів має можливсть проживати за адресами, де вони зареєстровані, більше того, син ОСОБА_2 надав нотаріально посвідчену згоду на проживання матері у своєму будинку.

Крім того, позивач ОСОБА_1 суду зазначив, що придбав спірний будинок, а відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні його власністю. На момент оформлення договорів купівлі - продажу йому не було відомо, що у будинку хтось проживає, зареєстрованих осіб не було. В будинок він одразу не вселявся, бо працює в Києві, на прохання ОСОБА_2 дозволив відповідачам пожити у придбаному ним будинку за умови сплати комунальних послуг.

У судовому засідання представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Ісаков Д.Г. заперечував проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що ОСОБА_1 фактично викупив у банка домоволодіння через підставну особу ОСОБА_5 з наміром таким чином виселити відповідачів. Верховним судом сформована позиція, згідно якої при виселенні не має значення, переший, другий, третій власник, має право на звернення до попереднього власника про відшкодування збитків. Його довірителька не придбавала житло за кредитні кошти, при укладенні договорів купівлі - продажу, відповідачів не забезпечили сім`ю іншим житлом, чим порушили їх права. Вважав, що правомочність власника не є абсолютною, факт переходу права власності до третьої особи, не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї колишнього власника.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, зазначила, що вона є особою з інвалідністю, їй тяжко пристосовуватись до іншого будинку, вона проживає у будинку, який їй належав і не згодна переїжджати до сина, оскільки з невісткою в одному будинку через відносини, які між ними складись, проживати не зможе.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав. Зазначив, що земельна ділянка надавалась ще ОСОБА_6 . Власними силами їх сім`я побудували будинок, у якому і проживають до сих пір. Іншого житла ніхто з відповідачів не має. Через дії банку та відповідачів позивач ОСОБА_4 та її сім`я втратили житло. Зазначив, що насправді ОСОБА_1 надавав йому гроші у позику, але настояв на оформленні фіктивного договору купівлі- продажу та на даний час відмовляється забрати позичені ним кошти, а намагається виселети відповідачів з будинку.

Cвідок ОСОБА_6 зазначив, що йому відомо, що ОСОБА_12 отримала кредит у банку під заставу будинку. Потім у них почались судові спори через заборгованість за кредитом, ішов процес виселення їх з будинку за рішенням суду. Його кум ОСОБА_13 був обізнаний про цю ситуацію. ОСОБА_3 просив допомогти йому продати будинок та з цією метою надав телефон ОСОБА_5 , щоб домовитись про продаж. Свідок запропонував своєму куму ОСОБА_13 придбати будинок, було укладено договір купівлі- продажу. Відповідачі проживали у будинку весь час, після укладення договорів купівлі- продажу домовились, що вони поживуть у цьому будинку півроку, потім ще півроку, врешті решт відповідачі відмовились виселятись.

Свідок ОСОБА_13 зазначив, що кошти на придбання будинку його сином надавав він. Стосовно кредитних історій відповідачів на момент купівлі - продажу він не був обізнаний. ОСОБА_3 показав йому будинок, гараж, на той час людей у будинку не було, були меблі, стояли коробки, пакети. Спочатку він не знав, що там проживає сім`я ОСОБА_3 , а після оформлення договору купівлі - продажу вони відмовились виїжджати, домовились, що вони півроку поживуть у будинку. У цей час ОСОБА_5 в судовому порядку примусово виселяв відповідачів з цього будинку.

Свідок ОСОБА_15 надав покази, що сім`ю ОСОБА_3 знає давно, вони взяли кредит в банку, щось пішло не так і банк реалізовував заставне майно. У кінці вересня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до нього з проханням позичити грошей на розрахунок з банком. На той час вільних грошей у нього не було. Банк на той момент уже продав будинок ОСОБА_4 ОСОБА_5 . Погодився домогти ОСОБА_13 , який був обізнаний у ситуації з банком, та племінник ОСОБА_4 . ОСОБА_6 , які допомогли в наданні грошей на придбання будинку. Вважає, що фактично ОСОБА_1 скористався ситуацією та в шахрайський спосіб заволодів будинком ОСОБА_4 .

Заслухавши вступне слово учасників судового розгляду, свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За договором купівлі-продажу від 20 жовтня 2017 року, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , ОСОБА_1 належить житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.7). Право власності позивача на вказаний житловий будинок підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності т.1 (а.с.7, 9).

З довідок Черниської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області № 172 від 28 травня 2019 року вбачається, що в належному ОСОБА_1 житловому будинку по АДРЕСА_1 на даний час ніхто не зареєстрований (а.с.10), та № 40 від 10 лютого 2020 року назва АДРЕСА_6 змінена на АДРЕСА_6.( т.1 а.с. 63).

18 вересня 2019 року ОСОБА_1 звертався до відділу поліції із заявою, що невідомі особи не допускають до користування своїм будинком. За висновком ДОП ЧРВП ЧВП ГУНП в Чернігівській області проведеною перевіркою встановлено, що в даній ситуації вбачаються ознаки цивільно- правових відносин, рекомендовано звернутись до суду для вирішення питання( т.1 а.с. 5, 11)

З матеріалів справи та досліджених у судовому засіданні текстів рішень судів з приводу спорів відповідачів у різних судових інстанціях вбачається, що 30 травня 2012 року між ПАТ «Банк «Богуслав» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір. Того ж дня, на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_4 передала в іпотеку належний їй на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 301,6 кв. м та земельну ділянку, площею 0,1032 га, кадастровий номер: :02000:0404, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_4 належним чином не виконала, у зв`язку з чим банк задовольнив свої вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом його продажу від свого імені в порядку визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку». 09 грудня 2015 року між ПАТ «Банк «Богуслав» та ОСОБА_5 укладено договори купівлі - продажу вищезазначеного житлового будинку та земельної ділянки, цього ж дня право власності позивача на нерухоме майно було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. ОСОБА_5 , як новий власник житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , звертався до ОСОБА_4 із письмовою вимогою про добровільне звільнення житлового будинку та вивезення з нього рухомого майна, проте вказана вимога залишилася відповідачами не виконаною.

Звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося шляхом позасудового врегулювання спору, а саме шляхом його продажу ПАТ «Банк «Богуслав» (іпотекодержателем) від свого імені в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», а тому банк повинен був повідомити покупця про обтяження будинку у вигляді проживання у ній іпотекодавця та членів її сім`ї. Крім того, банк при реалізації предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК Української PCP, оскільки на час продажу предмета іпотеки вона містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.( т.1 а.с. 81- 91).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження його майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Пунктом 33 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 роз`яснено, що відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Отож, на підставі проаналізованих норм суд вважає, що не є підставою для виселення колишнього власника житлового будинку та членів його сім`ї сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Крім того, права колишнього власника житла та членів його сім`ї, зокрема відповідачів у справі, також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідачів.

Судом встановлено, що спір у цій справі виник між новим власником житлового будинку та колишнім власником житловго будинку та членами його сім`ї з приводу користування вказаним житлом після припинення права власності одного з відповідачів ОСОБА_4 на зазначений житловий будинок.

Отже, при вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 іншого житла не мають, що підтверджується відомостями з Реєстру права власності на нерухоме майно( т.2 а.с. 71, 73), проживають у спірному будинку, що сторонами не заперечується.

Як вбачається з довідок Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Чернігівскій області, ОСОБА_4 зареєстрована у АДРЕСА_3 . ОСОБА_3 зареєстрований у АДРЕСА_4 . ОСОБА_2 зареєстрованою на території Чернігівської області не значиться (т.1 а.с.18-20).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 зазначене житло придбала не за кредитні кошти, звернення стягнення на предмет іпотеки відбулось шляхом позасудового врегулювання спору, а саме шляхом продажу ПАТ "Банк " Богуслав""( іпотекодержателем) від свого імені в порядку ст.38 Закону України " Про іпотеку", при укладенні договорів купівлі - продажу зазначеного житлового будинку та земельної ділянки відповідачів у порушення вимог ч.2 ст. 109 ЖК України, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення, не забезпечили іншим житлом, чим були порушені їх права на житло.

Постановою Верховного суду у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року ( а.с. 81-91) встановлено порушення житлових прав відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 при зверненні стягнення на предмет іпотеки, а саме не забезпечення відповідачів іншим житловим приміщенням.

Позивач ОСОБА_1 та його батько ОСОБА_13 , який як встановлено у судовому засіданні займався оформленням договорів купівлі продажу будинку та земельної ділянки, які належали ОСОБА_4 , за показами свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_15 при оформленні договорів купівлі продажу були обізнані у тому, що спірний житловий будинок та земельна ділянка були заставним майном і вівся процес виселення відповідачів з будинку. Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні зазначив, що ОСОБА_5 , навіть, показував йому рішення судів з цього приводу. Крім того, за показами цих свідків у присутності ОСОБА_13 вівся переговорний процес по викупу будинку ОСОБА_4 у Банку з метою продажу його в подальшому за ринковою ціною з проведенням розрахунку з ОСОБА_13 за надані при цьому кошти.

Нотаріально посвідчена заява ОСОБА_16 про те, що у випадку задоволення позовних вимог він гарантує проживання його матері ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 ( т.2 а.с. 31, 32) не є тим документом, який гарантує забезпечення відповідача ОСОБА_2 іншим житловим приміщенніям.

Таким чином, суд приходить до висновку, що права колишнього власника житла та членів його сім`ї, відповідачів по справі, також підлягають захисту і позбавлення їх права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідачів.

Сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Верховним судом сформована правова позиція, згідно якої новий власник має право на звернення до банку з позовом про відшкодування шкоди, якщо той не виконав належним чином обов`язок із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.

Таким чином, суд, врахувавши вимоги позивача про виселення відповідачів на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, вважає, що виселення відповідачів із спірного житла не відповідає такій пропорційності, з огляду на викладені судом обставини.

За встановлених обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України у разі відмови у позові, судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду у розмірі 768 грн. 40 коп. відшкодуванню позивачу не підлягає.

Керуючись ст. 2, 5, 10-13, 18, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити ОСОБА_1 з задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні належним ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованому у АДРЕСА_5 , житловим будинком з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення із будинку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду складено 10 червня 2022 року.

Суддя Хоменко Л.В.