Номер провадження 22-ц/804/524/22
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.,

суддів Баркова В.М., Биліни Т.І.,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 грудня 2021 року в складі судді Томіліна О.М. про відмову у видачі судового наказу у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ :

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла заява ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/4 частки від його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області в складі судді Томіліна О.М. від 08 грудня 2021 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Не погоджуючись з даною ухвалою заявник ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу, справу направити для продовження розгляду до Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, в порушення вимог ст.ст. 165, 166 ЦПК України, надіслав запит щодо отримання відомостей про реєстрацію ОСОБА_2 до Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, в той час як завник зазначала місце мешкання боржника у селі Старий Іржавець Оржицького району Полтавської областіі, і для перевірки відомостей щодо реєстрації місця проживання та перебування боржника необхідно було надсилати запит до Сільської ради Старого Іржавця, що судом зроблено не було. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу, який є помилковим, оскільки зроблений при неповному з`ясуванні судом обставин справи. Таким чином, суддя прийняв неправомірне рішення, яке позбавляє дитину права на аліменти, гарантоване законом та Конституцією України.

Справа розглядається в суді апеляційної інстанції за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до вимог ст.ст. 368, 369 ЦПК України, з особливостями, встановленими главою 1 «Апеляційне провадження», без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08 грудня 2021 року на підставі ч.9 ст.165 ЦПК України відмовлено у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини

Ухвала мотивована тим, що відповідно до відповіді Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 03.12.2021 р., отриманої судом 07.12.2021р., відомості щодо реєстрації громаднина ОСОБА_2 в м.Маріуполі відсутні.

На підставі викладеного, враховуючи, що отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу відповідно до положень ч.9 ст.165 ЦПК України.

Проте, апеляційний суд не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 165, 166 ЦПК України у разі якщо боржником у заяві про видачу судового наказу вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суддя не пізніше двох днів з дня надходження такої заяви, крім випадків подання заяви про видачу судового наказу в електронній формі до боржника, який має офіційну електронну адресу, звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - боржника.

Як вбачається з матеріалів справи у заяві про видачу судового наказу завником ОСОБА_1 було зазначено останню відому адресу проживання боржника: АДРЕСА_1 .

Жовтневим райнним судом міста Маріуполя Донецької області 25.11.2021 року було направлено запит до Відділу реєстрації місце проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради про надання відомостей про зареєстроване мсце проживання (перебування) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зазначене місце реєстрації АДРЕСА_2 ) (а.с.11)

Департаментом адміністративних послуг Маріупольської міської ради 03.12.2021 року суд проінформовано, що відомості щодо реєстрації громаднина ОСОБА_2 в м.Маріуполі відсутні.

Як встановлено ч. 9 статті 165 ЦПК України, у разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Проте даних щодо перевірки судом першої інстанції зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання фізичної особи - боржника ОСОБА_2 шляхом надіслання запиту за місцем проживання, вказаним у заяві про видачу судового наказу ( АДРЕСА_2 ) в матеріалах справи не міститься.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є обгрунтованими, і суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відмову у видачі судового наказу на підставі ч.9 ст. 165 ЦПК України, оскільки не виконав належим чином всі передбачені цивільним процесуальним законодавством дії щодо встановлення зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання фізичної особи - боржника ОСОБА_2 .

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини гарантії регламентовані статтею 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення ЄСПЛ у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (Белле проти Франції, § 38). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Белле проти Франції, § 36; Нун`єш Діаш проти Португалії).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії).

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню, як ухвалена з порушенням норм процесуального права, з направленням справи до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-382, 389 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 грудня 2021 року скасувати, справу направити до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 02 лютого 2022 року.

Головуючий суддя: Є.Є. Мальцева

Судді: В.М. Барков

Т.І. Биліна