Справа № 509/1351/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2022 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Кочко В.К.,

при секретарі Савченко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у смт. Овідіополь справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області про встановлення факту, що має юридичне значення

ВСТАНОВИВ:

18.04.2022 р., ОСОБА_1 , звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт проходження ним військової служби у Збройних Силах України в періоди з 05.08.1981 р. по 17.02.1999 р. та з 24.02.2004 р. по 27.09.2006 р.

Обґрунтовано заяву тим, що ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, тривалий час проходив військову службу у Збройних Силах України. 04.01.2022 р., заявник звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про призначення пенсії, але рішенням ГУ ПФУ в Одеській області йому було відмовлено з підстав, не врахування довідки від 09.08.2017 р., виданої на тимчасово окупованій території АР Крим.

Представник заявника подав до суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи за його відсутності та заявника, просив заяву задовольнити.

Представник ГУ ПФУ в Одеській області у судове засідання не з`явився, направив на адресу суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника, не заперечував проти задоволення заяви.

Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності на підставі вимог ст. 211 ЦПК України.

В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом . Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Таким чином, заявник скористався своїм правом на звернення до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючих документів та надав про це відповідні докази.

Частиною 1 статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно ч. 1 ст. 315 Цивільного процесуального Кодексу України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Довідкою від 24.02.2021 р. №5125- підтверджується, той факт, що ОСОБА_1 є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України.

Відповідно до копії витягу з наказу від 23.09.2005 р. №4, вбачається факт надання відпустки заявнику, який перебував у розпорядженні командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України за 2005 р. терміном 35 діб.

Відповідно до копії витягу з наказу від 27.06.2006 р. №100, заявнику не зараховано до вислуги років строк військової служби з 17.02.1999 р. по 23.02.2004 р. у зв`язку з не законним залишенням місця служби.

Відповідно до копії витягу з наказу від 07.05.1999 р. №068, заявника зараховано у розпорядження заступник міністра оборони - командувача Військово-морських Сил України.

Відповідно до архівної довідки, виданої заявнику Одеським територіальним архівним відділом галузевого державного архіву МОУ, ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини на посаду начальника з 05.01.1993 р., наказом командира ВЧ 73688 (м.Ялта) від 01.04.1993 р. №31 ОСОБА_1 виведено за штат, за квітень - липень 1993 р. інформація щодо ОСОБА_1 відсутня.

Відповідно, встановлення юридичного факту проходження військової служби має юридичне значення для реалізації заявником свого права на призначення пенсії.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року із змінами «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Таким чином, зібрані по справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для встановлення факту що має юридичне значення, а саме: проходження заявником військової служби у Збройних Силах України в періоди з 05.08.1981 р. по 17.02.1999 р. та з 24.02.2004 р. по 27.09.2006 р.

Враховуючи вищенаведене, з метою захисту прав заявника, а також приймаючи до уваги неможливість отримання підтвердження документів в інший спосіб через перебування архіву на тимчасово окупованій території, встановлення відсутності спору про право, суд вважає можливим встановити факт проходження заявником військової служби у Збройних Силах України в періоди з 05.08.1981 р. по 17.02.1999 р. та з 24.02.2004 р. по 27.09.2006 р., що знайшло підтвердження зібраними у справі доказами, тому заява підлягає задоволенню.

Таким чином, зібрані по справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: проходження заявником військової служби у Збройних Силах України в періоди з 05.08.1981 р. по 17.02.1999 р. та з 24.02.2004 р. по 27.09.2006 р.

Згідно копії довідки взамін військового квитка офіцера запасу №0315/НЛ, ОСОБА_1 , особистий номер НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу з 05.08.1981 р. по 17.02.1999 р. та з 24.02.2004 р. по 27.09.2006 р.

Разом з тим, суд вважає можливим врахувати довідку як доказ проходження військової служби заявником у сукупності з іншими дослідженими судом доказами, враховуючи вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст.3,8,9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючихde factoорганів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи ( «Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Враховуючи вищенаведене, з метою захисту прав заявника, а також приймаючи до уваги неможливість отримання підтвердження документів в інший спосіб через перебування на тимчасово окупованій території, встановлення відсутності спору про право, суд вважає можливим встановити факт проходження військової служби заявником, що знайшло підтвердження зібраними у справі доказами, тому заява підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 258, 259, 273, 293, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву задовольнити.

Встановити факт проходження військової служби у Збройних Силах України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 в періоди з 05 серпня 1981 р. по 17 лютого 1999 р. та з 24 лютого 2004 р. по 27 вересня 2006 р.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, або у разі подання апеляційної скарги після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не скасоване.

Суддя Кочко В.К.