Справа № 536/1809/20
Провадження № 2/536/25/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2022 року Кременчуцький районний суд Полтавської області в складі: головуючої судді Клименко С.М.

за участі секретаря судового засідання Марченко О.М.

позивача ОСОБА_1 та його представника за угодою адвоката Гонсевич Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в залі судових засідань в місті Кременчуці справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на незавершене будівництво

ВСТАНОВИВ:

18.12.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на незавершене будівництво, де просив суд визнати за ним право власності на 1/2 ч. житлового будинку АДРЕСА_1 , як об`єкта незавершеного будівництва.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається, що він перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 з 15.12.1989, шлюб розірвано в 2011 році. Під час спільного проживання їм було виділено земельну ділянку за адресом АДРЕСА_1 на території Піщанської сільської ради Кременчуцького району, про що свідчить рішення сільради за №5 від 10.05.1991 «Про виділення земельної ділянки для будівництва індивідуального будинку із господарськими будівлями і спорудами», в якому строк завершення будівництва встановлено до квітня 1995-1998 років, дозвіл №191 до квітня 1998 року, на ім`я відповідача ОСОБА_3 , оскільки вона була місцевою жителькою та мала постійну реєстрацію.

За спільні кошти вони розпочали будівництво житлового будинку у 1991 році та закінчили у 2004 році, де зареєструвалися і проживають до теперішнього часу, іншого житла він немає. В будинку виконані всі будівельні роботи, проведені всі комунікації, мається електричне та газове постачання, а отже він повністю придатний для експлуатації. Але в експлуатацію офіційно будинок не здано, бо відповідачка багато працювала, а потім захворіла, а коли вилікувалась та мала можливість узаконити будинок, заявила, що не буде цього робити, щоб позбавити його права на частину будинку, тому він звернувся до суду із позовом про визнання за ним права власності на 1/2 ч. вказаного будинку, в задоволенні якого йому рішенням суду від 15.01.2013 було відмовлено.

Просив суд визнати за ним, як одним із подружжя колишнім чоловіком право власності як співзабудовника на 1/2 ч. житлового будинку АДРЕСА_1 , як спірного об`єкту незавершеного будівництва, збудованого за час шлюбу за спільні кошти подружжя, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, будівництво якого закінчено та який фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформляється з вини відповідача.

Згідно рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 22.02.2022, яке набрало законної сили 24.03.2022, ОСОБА_2 визнана недієздатною та її опікуном призначено ОСОБА_1 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав з підстав та обставин викладених в заяві та просив задовольнити. Заперечував щодо застосування строків позовної давності та пояснив, що доглядав батьків літнього віку, які проживають в іншій місцевості, тому не мав часу звернутися до суду.

Уповноважений представник відповідача ОСОБА_2 , її опікуна ОСОБА_1 , адвокат Маслій В.М. надав суду заяву, де просив розглянути справу у його відсутність та без опікуна відповідачки, проти позову заперечує та вважає, що він поданий з порушенням строків позовної давності, тому просив застосувати позовну давність та відмовити позивачу в задоволенні позову з цих підстав.

В обґрунтування своєї позиції посилається, що до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, після розірвання шлюбу застосовується позовна давність у 3 роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення права власності ( ст.72 СК України).

Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30.11.2011, де вказано, що шлюбні відносини між ними припинено в 2009 році. Як вказує позивач в позовній заяві і це не потребує доказування, він одразу після розірвання шлюбу подав позов до суду про визнання права власності на 1/2 ч. будинковолодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 , як об`єкта спільної сумісної власності подружжя, в задоволенні якого рішенням суду від 15.01.2013 йому було відмовлено.

Вважає, що позивач всупереч вимог чинного законодавства подав позовну заяву з порушенням строків позовної давності, перебіг якої почався щонайменше з рішення суду про розірвання шлюбу, тобто з 30.11.2011 або з рішення суду про відмову йому в задоволенні позову про визнання права власності на 1/2 ч. будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , як об`єкта спільної сумісної власності подружжя.

Заслухавши пояснення позивача та його уповноваженого представника, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на викладене, суд розглянув справу в межах позовних вимог та за наявними в ній доказами, які надані сторонами.

Установлено, що сторони: ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 15 грудня 1989 року, актовий запис №2217, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 виданим 07.06.2011 Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції в Полтавській області.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30.11.2011, яке набрало законної сили 10.12.2011 шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до положень ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Як слідує із паспорта забудовника на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику ОСОБА_2 в с.Піщане, рішенням Піщанської сільської ради народних депутатів №5 від 10.05.1991 ОСОБА_2 виділено земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами площею 0,14га в с.Піщане, де строк будівництва визначено квітень 1995р.- квітень 1998р., 14.04.1995 було виготовлено проект забудови ділянки, актом від 22.03.1995 виносу в натурі земельної ділянки і розбивки будівель було встановлено межі земельної ділянки і розбивка будівель та закріплення межовими знаками, є дозвіл на проведення робіт, який дійсний до квітня 1998 року виданий 14.04.1995, також було розроблено проект забудови земельної ділянки ОСОБА_2 згідно пояснювальної записки.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків ( ч.2 ст.76 ЦПК України).

Як вбачається із матеріалів справи, досліджених в судовому засіданні, позивач в підтвердження своїх позовних вимог подає Технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 виготовлений 06.02.2013 КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації Полтавської обласної ради», довідку Головного управління державної санітарно-епідеміологічної служби у Полтавській області Кременчуцького міжрайонного управління від 12.03.2014 про можливість використання самовільно збудованого житлового будинку та господарчих будівель, що розташовані на території домоволодіння по АДРЕСА_1 , довідку Піщанської сільської ради про належність спірного будинку згідно запису в по-господарській книзі ОСОБА_2 .

З огляду на положення ч.1 ст.79 ЦПК України, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, суд визнає ці докази недостовірними, оскільки на підставі них неможливо встановити дійсні обставини справи, так як пройшов тривалий час з дня їх виготовлення і вони не відображають дійсних обставин на час вирішення спору.

Інші докази в підтвердження своїх позовних вимог всупереч вимогам ч.1 ст.81 ЦПК України, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, позивач суду не надав.

Отже, обставини, якими обґрунтував позивач свої позовні вимоги не підтвердилися в судовому засіданні належними, допустимими та достовірними доказами, тому вони задоволенню не підлягають.

Вирішуючи заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.2 ст.72 Сімейного Кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Як встановлено в судовому засіданні і це підтверджено належними доказами, позивач після розірвання шлюбу з відповідачкою, як вказувалося вище, згідно рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30.11.2011, яке набрало законної сили 10.12.2011, як слідує із рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 15.01.2013, яке набрало законної сили 26.01.2013, у січні 2012 року звернувся з до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 ч. будинковолодіння, розташованого в АДРЕСА_1 , в задоволенні якого йому відмовлено.

Вказаних обставин позивач в судовому засіданні не заперечував, пояснив, що відповідач тривалий час намагалась перешкодити йому користуватися будинком, стверджувала, що він не має на нього прав, причини, чому не звертався до суду тривалий час за захистом своїх прав на спірний будинок пояснити не зміг, посилався на зайнятість пов`язану з доглядом батьків літнього віку, які проживають в іншій місцевості, доказів в підтвердження вказаних обставин суду не надав.

З огляду на викладене суд приходить до думки, що позивач був обізнаний про порушення його прав на спірний будинок з січня 2012 року, а з вказаним позовом до суду звернувся 18.12.2020, тобто після спливу позовної давності.

Згідно ч.3,4,5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Так, представник відповідача подав заяву про застосування позовної давності, позивач з заявою про поновлення позовної давності не звертався, тому суд застосовує позовну давність та з цієї підстави відмовляє позивачу в задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_1 згідно посвідчення серії НОМЕР_2 виданого 28.08.12 є постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи 2 категорії та згідно п.10 ч.1 Закону України «Про судовий збір», що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи не сплачував судовий збір при зверненні з даним позовом до суду, тому керуючись ч.6 ст.141 ЦПК України суд відносить судовий збір на рахунок держави.

Керуючись ст.13,81,141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 про визнання права власності на незавершене будівництво відмовити.

Судовий збір віднести на рахунок держави.

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення учасниками справи через Кременчуцький районний суд Полтавської області або безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У разі оголошення вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяС. М. Клименко

Повний текст судового рішення складено 29.07.2022.