Справа № 357/1986/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого судді Бондаренко О.В., при секретарі Вангородській О.С., розглянувши у підготовчому засіданні клопотання відповідачів, про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про виселення, -

В С Т А Н О В И В :

17.02.2022 позивач звернувся до суду з вказаним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку (зареєстрований судом 28.02.2022), в якому просить в судовому порядку виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 з наданням іншого житла, а саме: квартири АДРЕСА_2 , та стягнути з відповідачів судові витрати.

05.05.2022 судом прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 15.06.2022.

26.05.2022 відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали до суду відзив на позовну заяву, в якому просили закрити провадження у справі, оскільки вже є рішення суду, що набрало законної сили, у справі між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України), тому, провадження по справі № 357/1986/22 підлягає закриттю. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.06.2021 позивачу було відмовлено у виселенні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 та постановою Київського апеляційного суду від 02.11.2021 вказане рішення залишено без змін.

Позивач - ОСОБА_1 у підготовчому засіданні заперечив проти закриття провадження у справі мотивуючи тим, що предмет спору у даній справі інший ніж був заявлений у справі № 357/9161/20, під час розгляду якої не встановлювалися обставини щодо можливості надання відповідачам іншого житла.

Відповідачі у підготовче засідання не з`явилися, заяви з процесуальних питань до суду не подали.

Суд, заслухавши думку позивача, оглянувши матеріали справи, при вирішенні клопотання виходить з наступного.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статтей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Закриття провадження у справі можливе лише за умови, якщо рішення, що набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів.

Так, тотожними вважаються позови якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду (зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.08.2018 року № 372/2230/17-ц).

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Отже, відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

Зазначена правова позиція Верховного суду викладена у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 417/7171/19 та постанові від 22 травня 2019 року у справі №640/7778/18.

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, з матеріалів справи вбачається, що у вересні 2020 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про виселення без надання іншого житлового приміщення, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.06.2021 у справі №357/9161/20 в задоволенні вказаного позову було відмовлено та 02.11.2021 постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.06.2021, залишено без змін.

З матеріалів справи №357/1986/22 вбачається, що ОСОБА_1 заявлено позов між тими самими сторонами, однак предметом позову є виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1 з наданням іншого житла, а саме: квартири АДРЕСА_2 та ним вказані обставини, які не досліджувалися при розгляді справи № 357/9161/20.

Таким чином, підстави та предмет позовів у справах №357/1986/22 та №357/9161/20 не є ідентичними, тому, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідачів, про закриття провадження у справі.

Керуючись ст. 255, 259, 260, 261, 293, 315, 353, 354 ЦПК, суд

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні клопотання відповідачів, про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про виселення, відмовити.

Ухвала окремо від рішення оскарженню не підлягає, заперечення на ухвалу включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

СуддяО. В. Бондаренко