Провадження № 2/554/115/2022
08 червня 2022 року місто Полтава
Октябрський районний суд міста Полтави в складі головуючого судді Бугрія В.М., за участю секретаря судових засідань Сорока Ю.Г., розглянувши в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: відділ реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб управління державної реєстрації виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням ,
07.12.2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: відділ реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб управління державної реєстрації виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась на те, що вона є одним з співвласників квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є рідними для позивача батьком, матір`ю та братом відповідно. Відповідачі не проживають у квартирі АДРЕСА_2 , оскільки тривалий час проживають за межами України та набули резидентство (громадянство) іншої країни Російської Федерації, що підтверджується: ОСОБА_4 - паспорт НОМЕР_1 , виданий ГУ МВС Росії пом. Москві 17 травня 2019 р., код підрозділу 770-127, адреса реєстрації (російською мовою): АДРЕСА_3 ; ОСОБА_3 - паспорт НОМЕР_2 , виданий ГУ МВС Росії пом. Москві 17 травня 2019 р., код підрозділу 770-127, адреса реєстрації (російською мовою): АДРЕСА_3 ; ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_3 , виданий ОВФМС Росії по Володимирській області в Гусь-Хрустальному районі 27 квітня 2016 р., код підрозділу 330-005, адреса реєстрації (російською мовою): АДРЕСА_3 .
Позивач просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
Позивач у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити.
Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явились, про причини своєї неявки суду не повідомили, відповідачі відзив на позов не надавали.
Треті особи будучи належним чином повідомленими про день час та місце слухання справи в судове засідання не з`явились.
Суддя ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі ст. ст. 280-281 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суддя дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав.
Суддею встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно довідки виданої комунальним підприємством «Житлово- експлуатаційної організації №2» Полтавської міської ради в квартирі крім позивача зареєстровані 5 осіб.
Відповідачі не проживають у квартирі АДРЕСА_2 , оскільки тривалий час проживають за межами України та набули резидентство (громадянство) іншої країни Російської Федерації, що підтверджується: ОСОБА_4 - паспорт НОМЕР_1 , виданий ГУ МВС Росії пом. Москві 17 травня 2019 р., код підрозділу 770-127, адреса реєстрації (російською мовою): АДРЕСА_3 ; ОСОБА_3 - паспорт НОМЕР_2 , виданий ГУ МВС Росії пом. Москві 17 травня 2019 р., код підрозділу 770-127, адреса реєстрації (російською мовою): АДРЕСА_3 ; ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_3 , виданий ОВФМС Росії по Володимирській області в Гусь-Хрустальному районі 27 квітня 2016 р., код підрозділу 330-005, адреса реєстрації (російською мовою): АДРЕСА_4.
На момент звернення до суду із цим позовом відповідачі фактично не дають можливості Позивачу вільно користуватись житловим приміщенням, чим порушують його право на вільне користування майном, в т.ч. в частині оплати за спожиті комунальні послуги в залежності від кількості зареєстрованих осіб у житловому приміщенні. Зазначені обставини стали підставою подання цього позову до суду.
Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами Цивільного кодексу України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) якої передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено в чинному на момент звернення дот суду із позовом законодавстві України.
Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу України; надалі ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.
Причому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном тощо).
Згідно із ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом. Через категорії «межі здійснення суб`єктивних цивільних прав» та «обмеження здійснення суб`єктивних цивільних прав» у законі встановлюється така поведінка власника, яка не суперечить актам цивільного законодавства. Власник майна повинен враховувати межі та обмеження цивільних прав.
Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.
Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України (надалі ЖК України), громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю насвій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Частиною 2 статті 64 ЖК України передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство
Згідно ч. 3 ст. 64 ЖК України, якщо особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК України, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Порівняльним аналізом статей 383,391,405 ЦК України та статей 150,156 ЖК у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
У ч. 4 ст. 156 ЖК України передбачено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням, до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Статтею 162 ЖК України встановлено, що плата за користування жилим приміщенням у будинку, що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.
Ніякої угоди між позивачем та відповідачами про безоплатне чи платне користування житловим приміщенням не існувало та не існує. Чинним законодавством України не передбачено обов`язок власника зберігати право користування житлом колишніх членів сім`ї.
Право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст. 405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено між власником житла або законом.
Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону та за рішенням суду.
Згідно із ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, у якому фізична особа проживає постійно або тимчасово.
Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
За вимог ч.2ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України, які, окрім іншого, передбачають, що правовідносини, пов`язані зі створенням перешкод здійснення права користування своїм майном, регулюються ст. 391 ЦК України, яка встановлює, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідачі не проживаютьу квартирі понад один рік (більше чотирьох років). Реєстрація Відповідачів перешкоджає позивачу уздійсненні ним права користування та розпоряджання майном, а отже позивач просить здійснити усунення будь-яких порушень його права як власника житлового приміщення (квартири), в даному випадку шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням.
Також відповідачі участі в утриманні квартир не приймає, оплату спожитих комунальних послуг не здійснюють, всі витрати по утриманню житлового приміщення (квартири) несе позивач на сьогодні відповідачі є громадянами Російської Федерації та постійно проживають на її території.
У відповідності зіст.ст. 7,11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.
Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Згідно положень ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Статтею 391ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Таким чином, виходячи з наведених правових норм, у разі порушення прав власника майна, він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
З огляду викладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Судовий збір, сплачений позивачем, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України підлягає відшкодуванню йому за рахунок відповідача.
Керуючись ст.ст. 405, 391 ЦК України, ст.ст. 4-10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 89, 133, 141, 178, 223, 229, 259, 263-265, 268, 272-273, 280-284, 289, 354-355 ЦПК України, суддя,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: відділ реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб управління державної реєстрації виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП в Україні НОМЕР_4 , адреса реєстрації в Україні: АДРЕСА_5 , адреса реєстрації в Російській Федерації (російською мовою): АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП в Україні НОМЕР_5 , адреса реєстрації в Україні: АДРЕСА_5 , адреса реєстрації в Російській Федерації (російською мовою): АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП в НОМЕР_6 , адреса реєстрації в Україні: АДРЕСА_5 , адреса реєстрації в Російській Федерації (російською мовою): АДРЕСА_3 ) такими, що втратили право користування житловим приміщенням (квартирою) АДРЕСА_2 .
Копію повного судового рішення направити учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні протягом 2 (двох) днів з дня його складання.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 (двадцяти) днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку до Полтавського апеляційного суду через Октябрський районний суд міста Полтави протягом 30 (тридцяти) днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення суду виготовлено в нарадчій кімнаті в єдиному примірнику.

З текстом рішення суду можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ,адреса реєстрації: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_8 , адреса реєстрації АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП, НОМЕР_4 , адреса реєстрації АДРЕСА_5 .

Третя особа: Відділ реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб управління державної реєстрації виконавчого комітету Полтавської міської ради, вул. Соборності, 36,м. Полтава, 36000.

Суддя В.М.Бугрій