Ухвала

Іменем України

13 червня 2022 року

м. Київ

справа № 462/1268/17

провадження № 61-3883ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 15 квітня 2015 року Галицький районний суд м. Львова постановив ухвалу, якою визнав ОСОБА_2 винною у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 125 Кримінального кодексу України (далі - КК України), та звільнив останню від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Судовий розгляд справи тривав понад два роки. Під час розгляду кримінальної справи відбулося біля 40 судових засідань, на яких вона була присутня 39 раз, а її адвокат Іванов О. О. приймав участь у 15 судових засіданнях сумарною тривалістю 15 годин, що підтверджується журналом судових засідань. Також приблизно 15 годин було витрачено адвокатом Івановим О. О. на прибуття в судові засідання та час очікування судових засідань. Таким чином адвокат Іванов О. О. витратив на участь в судових засіданнях 30 годин, враховуючи розмір мінімальної заробітної плати за 2013-2016 роки, відповідно сума її витрат на правову допомогу в судових засіданнях складає 15 000,00 грн. Крім того, ОСОБА_1 понесла збитки у зв`язку з наданням правової допомоги поза судовими засіданнями, зокрема: попередні консультації з адвокатом, вивчення та правовий аналіз матеріалів справи, підготовка процесуальних документів, заяви про уточнення цивільного позову та уточнення відшкодування, заяви про доручення документів, збільшення суми відшкодування, текст дебатів, заперечення на заяву ОСОБА_2 про закриття кримінального провадження та звільнення її від кримінальної відповідальності, позовна заява у Залізничний районний суд м. Львова про відшкодування шкоди, підготовка апеляційних скарг, обґрунтування розміру процесуальних витрат, винагорода за позитивний результат. Загальна сума витрат на правову допомогу складає 25 000,00 грн. Також вона зазнала втрат у зв`язку з прибуттям в судові засідання з м. Львова до м. Хмельницького та у зворотному напрямку в загальній сумі 6 750,00 грн, оскільки вона здійснювала догляд за своїми пристарілими батьками в Хмельницькій області. Крім того, вона за весь час розгляду справи понесла витрати на харчування, проїзд міським транспортом в загальній сумі 1 500,00 грн. ОСОБА_1 просила також стягнути витрати, пов`язані із відривом від звичайних занять, її участю в судових засіданнях та необхідністю домовлятися з сусідами, щоб вони за відповідну плату здійснювали догляд за її батьками. Компенсація за відрив від звичайний занять позивачка оцінювала у 5 000,00 грн. Вона також понесла витрати на виготовлення ксерокопій заяв, документів, що підтверджується товарними чеками на загальну суму 500,00 грн. З урахуванням зазначених обставин ОСОБА_1 , на підставі статей 16, 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь майнові збитки у загальному розмірі 38 900,00 грн.

Рішенням Залізничного районного суд м. Львова від 27 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 19 500,00 грн майнових збитків, в решті вимог відмовлено.

Ухвалами Верховного Суду від 28 вересня 2020 року та від 23 жовтня 2020 року відмовлено у відкриті касаційного провадження за касаційними скаргами ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду 09 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнових збитків.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 05 листопада 2020 року відмовлено у прийнятті до розгляду Великої Палати Верховного Суду скарги та заяви (касаційної скарги) ОСОБА_2 про перегляд постанови Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнових збитків. Скаргу, заяву (касаційну скаргу) про перегляд постанови Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року та клопотання про зупинення виконання постанови Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року ОСОБА_2 і додані до них матеріали повернуто відповідачці.

06 грудня 2020 року та 12 листопада 2020 року ОСОБА_2 подала до суду апеляційної інстанції заяви про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року.

Постановою Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 07 вересня 2021 року, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд постанови Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року за нововиявленими обставинами та залишено відповідне рішення в силі.

10 грудня 2020 року та 21 грудня 2020 року ОСОБА_2 повторно звернулась до суду апеляційної інстанції із заявами про перегляд постанови Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року за нововиявленими обставинами.

У заявах ОСОБА_2 посилалася на те, що суд апеляційної інстанції витрати адвоката у кримінальній справі помилково відніс до збитків в розумінні статті 22 ЦК України, що суперечить висновкам Верхового Суду висловлених у постанові від 29 січня 2020 року у цій же справі. Прикладені дублікати квитанції АТ «ПриватБанк» не є належними доказами понесених витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу надану адвокатом Івановим О. О. Платежі проведені 25 травня 2016 року та 06 червня 2016 року, а кримінальне провадження №461/1469/13-к закрито 15 квітня 2015 року. В графі призначення платежу не вказано, що ОСОБА_1 оплатила саме юридичні послуги адвоката Іванова О. О. згідно укладеного договору між ними та не вказано по якій справі. Адвокат Іванов О. О. особисто сам звертався до Львівського апеляційного суду у справі № 462/3425/15 з приводу відшкодування збитків відповідно до статті 22 ЦК України. Однак, колегією суддів Львівського апеляційного суду від 22 вересня 2015 року відмовлено у задоволенні скарги Іванова О. О. і роз`яснено, що визначені витрати не є шкодою в розумінні статті 1166 ЦК України та не можуть бути стягнуті за позовом про відшкодування шкоди. Окрім того адвокат Іванов О. О. своєю заявою по справі № 461/1469/13-к повідомляє Львівський апеляційний суд, що наприкінці 2015 року договір про надання правничої допомоги між ним та ОСОБА_4 розірвано за згодою сторін.

У доповненнях до заяви від 21 грудня 2020 року ОСОБА_2 посилалася на те, що висновки зроблені у постанові Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року про те, що «збитки понесені ОСОБА_1 в ході судового розгляду, перебувають у причинному зв`язку із наданням правничої допомоги адвокатом Івановим О. О. у кримінальному провадженні щодо обвинувачення ОСОБА_2 за частиною першою статті 121 КК України» суперечать постанові Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2017 року у справі № 462/1268/17, де зазначено, що «позивачем ( ОСОБА_1 ) не надано доказів на підтвердження заявлених нею вимог та обрано неправильний спосіб захисту свого порушеного права. Витрати, які просила стягнути ОСОБА_1 не є шкодою чи збитками в розумінні статей 22, 1166 ЦК України, а належать до судових витрат, які відшкодовуються в порядку передбаченому кримінально-процесуальним законом».

Зазначені обставини мають значення для вирішення справи, не були встановлені судом і є істотними для постановлення правильного рішення у справі, оскільки на їх підставі можна зробити висновок про наявність у неї гарантованої законодавством правової позиції на справедливий суд.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила переглянути та скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року та залишити без змін рішення Залізничного районного суд м. Львова від 27 листопада 2017 року.

22 вересня 2021 року ОСОБА_2 подала до апеляційного суду заяву про перегляд постанови Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року за виключними обставинами.

Зазначена заява обґрунтована тим, що постанова Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року суперечить роз`ясненням Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 із наступними змінами від 25 вересня 2015 року, де зазначено, що порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно ЦПК України. Зазначені витрати не є збитками в розумінні статті 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватись як збитки.

Постановою Львівського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року заяви ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами та про перегляд за виключними обставинами постанови Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року залишено без задоволення. Постанову Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року залишено без змін.

ОСОБА_2 26 квітня 2022 року засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року, повний текст якої складено 10 березня 2022 року, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження. Разом із касаційною скаргою подала клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

Ухвалою Верховного Суду від 04 травня 2022 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження постанови; касаційну скаргу залишено без руху для надання нової редакції із зазначенням підстав касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України.

У строк, наданий в ухвалі ОСОБА_2 подано нову редакцію касаційної скарги, в якій, як на підставу касаційного оскарження посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, зокрема неврахування правового висновку, висловленого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Зокрема, ОСОБА_2 зазначає, що судом апеляційної інстанції порушено принцип правової визначеності та її право на справедливий суд. Так, зазначає, що скасовуючи рішення суду першої інстанції 09 вересня 2020 року, апеляційний суд зазначив, що оригінали платіжних документів, що підтверджують сплату ОСОБА_1 коштів адвокату Іванову О. О. містяться у матеріалах кримінального провадження № 461/1469/13-к. Проте під час апеляційного розгляду матеріали зазначеного кримінального провадження не витребовувалися. Лише під час розгляду заяви ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами від 09 вересня 2020 року витребувано матеріали кримінальної справи. За результатом огляду зазначених документів встановлено, що такі не мають ознак оригінального платіжного документа, а є копіями дублікатів. Крім того, з матеріалів кримінального провадження встановлено відсутність договору між ОСОБА_1 та Івановим О. О. про надання послуг з правової допомоги. Зазначені обставини не були відомі суду на час винесення постанови від 09 вересня 2020 року, тому вважає такі обставини нововиявленими.ок року

Стосовно заяви про перегляд постанови від 09 вересня 2020 року за виключними обставинами ОСОБА_2 зазначає, що вона не є спеціалістом у галузі права. Під час ознайомлення з судовою практикою в інтернеті ознайомилась із роз`ясненням Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 із наступними змінами від 25 вересня 2015 року, та дійшла висновку, що постанова Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року суперечить таким роз`ясненням.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

За змістом наведених правових норм необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки учасників справи. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими учасникам справи, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Судам потрібно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 , як на підставу перегляду за нововиявленими та виключними обставинами постанови Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року посилається на постанову Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 462/1268/17 та постанову Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року у цій же справі від 17 листопада 2017 року, в яких, на її думку, зроблені висновки про те, що витрати, пов`язані з розглядом справи в суді, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки в розумінні статті 22 ЦПК України.

З урахуванням вищенаведених обставин та норм права, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що наведені ОСОБА_2 у заяві про перегляд за нововиявленими та виключними обставинами постанови Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року, підстави та обставини не є нововиявленими у розумінні статті 423 ЦПК України і не можуть бути підставою для скасування судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

В уточненій редакції касаційної скарги ОСОБА_2 посилається на висновки, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц, яким суперечить оскаржувана постанова.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин і відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Відтак, Судом відхиляються посилання ОСОБА_2 на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц, оскільки зазначена постанова суду касаційної інстанції ухвалена за результатами розгляду касаційної скарги на ухвалу відмову у відкритті провадження у справі за позовом про стягнення процесуальних витрат, з огляду на те, що такі вимоги позивача не можуть розглядатися за правилами цивільного судочинства та мають бути вирішені відповідно до глави 8 КПК України, оскільки є процесуальними витратами під час здійснення кримінального провадження. Питання щодо перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами Велика Палата у цій постанові не розглядала.

Розглядаючи заяву про перегляд постанови Львівського апеляційного суду за виключними обставинами суд апеляційної інстанції керувався наступним.

Відповідно до частини третьої статті 423 ЦПК України, підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є: 1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане; 2) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом; 3) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні кримінального правопорушення, внаслідок якого було ухвалено судове рішення.

Перевіривши доводи заяви, апеляційний суд встановив, що таких підстав ОСОБА_2 не наводить, відтак дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про перегляд постанови Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року за виключними обставинам, оскільки заявницею не наведено таких у розумінні статті 423 ЦПК України.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, наведені в скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення, а зводяться до переоцінки доказів, що заборонено частиною першою статті 400 ЦПК України, та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за заявами ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами та про перегляд за виключними обставинами постанови Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків, за касаційною скаргоюОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак