Справа № 346/344/22
Провадження № 22-ц/4808/644/22
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О. П.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

за участю секретаря Возняк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене суддею Калинюком О.П. 4 березня 2022 року в м. Коломия, повний текст якого виготовлено 9 березня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа: начальник виробничого структурного підрозділу «Моторвагонне депо Коломия» регіональної філії «Львівська залізниця» Матейчук Владислав Іванович, про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа: начальник виробничого структурного підрозділу «Моторвагонне депо Коломия» філії «Львівська залізниця» Матейчук В.І., про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач 17.08.2021 року була прийнята на роботу в виробничий структурний підрозділ «Моторвагонне депо Коломия» регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаду секретаря вказаного структурного підрозділу.

22.12.2021 року наказом начальника цього підрозділу №74/к ОСОБА_1 відсторонено від роботи на час відсутності щеплення проти інфекційної хвороби COVID-19 без збереження заробітної плати на підставі листа-ознайомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від цього захворювання.

Вважає вказаний наказ незаконним.

Зазначає, що її відсторонення від роботи відбулось на підставі ст. 46 КЗпП України, ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають профілактичним щепленням», п. 41 постанови КМУ від 09.12.2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Так, стаття 46 КЗпП України встановлює перелік підстав для відсторонення працівника від роботи. Однак такої підстави відсторонення як відсутність щеплення проти COVID-19 вказаною статтею не передбачено.

Вказує, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції України таке дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належить постанова КМУ і наказ МОЗ України.

На підставі наведеного позивач просила визнати незаконним та скасувати наказ про відсторонення, поновити її на посаді з 22.12.2021 року, а також стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу та судові витрати по оплаті судового збору.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 04.03.2022 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано Наказ №74/к, винесений 22.12.2021 року начальником виробничого структурного підрозділу «Моторвагонне депо Коломия» регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Матейчуком Владиславом Івановичем про відсторонення з 22.12.2021 року від роботи секретаря вказаного підрозділу Гритчук Тетяни Тарасівни. Поновлено ОСОБА_1 на посаді секретаря виробничого структурного підрозділу «Моторвагонне депо Коломия» регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» з 22.12.2021 року. Стягнуто з Аакціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.12.2021 року по 04.03.2022 року включно в загальному розмір 16700 гривень 30 копійок. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 6716 гривень 42 копійки допущено до негайного виконання. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 992 гривні 40 копійок. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий збір в розмірі 992 гривні 40 копійок в дохід держави.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що судом не враховано, що наказ Міністерства охорони здоров`я України «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153» від 25.02.2022 року №380 прийнятий та набрав чинності з моменту його прийняття у зв`язку з певними обставинами, а саме введенням на території України воєнного стану, і тільки призупинив дію наказу №2153. Тому у суду не було жодних правових підстав застосовувати вказаний нормативно-правовий акт до правовідносин, які виникли до його прийняття.

Стверджує, що відсторонення ОСОБА_1 від роботи з 22.12.2021 року на час відсутності щеплення від COVID-19 було проведено у відповідності до законодавства, яке діяло на момент прийняття рішення про відсторонення. При цьому із законодавства випливає об`єктивний обов`язок керівників АТ «Українська залізниця» (роботодавців) провести відсторонення від роботи усіх підлеглих працівників у разі їх відмови або ухилення від проведення профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 на період карантину. Тим більше, у разі порушення цих приписів, посадові особи можуть бути притягнуті до адміністративної відповідальності на підставі ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення» у вигляді накладення штрафу від 34000 грн. до 170000 грн.

Вказує, що Верховний Суд у своєму листі від 24.12.2021 року №3223/0/208-21 висловив правову позицію з даного питання, в якому вважає обґрунтованими та правомірними дії роботодавця щодо відсторонення працівників від роботи у випадку відсутності вакцинації від COVID-19.

Також вважає безпідставним задоволення судом вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з урахуванням того, що відсторонення позивача проведено у відповідності до вимог законодавства.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу не був поданий.

В засіданні суду апеляційної інстанції представник апелянта - Левчук І.М. підтримав доводи апеляційної скарги.

Позивач щодо задоволення апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що позивач з 17.08.2021 року працює на посаді секретаря виробничого структурного підрозділу «Моторвагонне депо Коломия» регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», що підтверджується Наказом (розпорядженням) №88/ос про прийняття на роботу від 17.08.2021 року (а.с. 9).

24.11.2021 року керівникам структурних підрозділів відповідача було направлено повідомлення щодо необхідності інформування всіх працівників про необхідність отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, можливі місця (пункти) проведення щеплення та правові наслідки у разі відмови або ухилення (а.с. 11-12).

30.11.2021 року ОСОБА_1 ознайомлено з необхідністю пред`явлення безпосередньому керівнику не пізніше 08.12.2021 року документу, який підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма №028-1/о), виданого закладом охорони здоров`я. Позивач вказала, що заперечує проти цього (а.с. 13).

Згідно даних лікарняних листів, Табеля обліку використання робочого часу позивач перебувала на лікуванні з 06.12.2021 року по 15.12.2021 року, з 16.12.2021 року по 17.12.2021 року, з 18.12.2021 року по 21.12.2021 року (а.с. 41-43, 50-52).

Наказом №74-к від 22.12.2021 року ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 22.12.2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Підстава: лист-ознайомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 30.11.2021 року. З цим наказом позивача ознайомлено під розписку 22.12.2021 року, де нею зазначено «заперечую» (а.с. 10).

Відповідно до Довідки про доходи №268 від 24.12.2021 року заробітна плата позивача з червня по листопад 2021 року становила 22305,00 грн. (а.с. 13а).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції врахував, що наказом Міністерства охорони здоров`я України «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153» від 25.02.2022 року №380, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.02.2022 року за №256/37592, до завершення воєнного стану в Україні зупинено дію вказаного наказу цього Міністерства «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 року №2153. А тому з урахуванням обставин, які склалися в державі станом на 04.03.2022 року, відсторонення позивача слід визнати таким, що здійснене без достатніх правових підстав.

Однак колегія суддів не може погодитися із такими висновками з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлені обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я. Зокрема, згідно з пунктами «а», «б» зазначеної статті громадяни України зобов`язані: піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

На виконання статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» Міністерство охорони здоров`я України Наказом від 04.10.2021 року №2153 затвердило Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.

Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають, зокрема, працівники Підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 року №83, до якого включено також Акціонерне товариство «Українська залізниця».

Цим же Наказом від 04.10.2021 року №2153 передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року №595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року №2070).

Реєстрація вказаного наказу Міністерством юстиції України свідчить про те, що він відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини.

Так, державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (пункт 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року №731).

Отже, обов`язковій вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з працівників із наведеного в Наказі Міністерства охорони здоров`я України №2153 переліку, не підлягають лише ті працівники, які мають абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.

Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтермінування через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин.

Судом встановлено, що станом на 22 грудня 2021 року на території України діяв карантин, установлений постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», а тому позивач ОСОБА_1 , як працівник Акціонерного товариства «Українська залізниця» - об`єкту державної власності, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, підлягала обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Будь-яких доказів, які б свідчили про наявність у позивача абсолютних протипоказань до проведення профілактичного щеплення проти COVID-19 матеріали справи не містять і в суді апеляційної інстанції сторонами не надано.

Пунктом 41-6 вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України №1236 керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій зобов`язано забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року №2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Статтею 46 КЗпП України встановлено, що відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від проведення профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що начальник виробничого структурного підрозділу «Моторвагонне депо Коломия» регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Матейчук В.І., на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх підлеглих йому працівників, правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення ОСОБА_1 від роботи. А тому наказ відповідача про відсторонення позивача від роботи є законним та не підлягає скасуванню.

Вищезазначеного суд першої інстанції не врахував, дійшовши помилкового висновку про задоволення позову.

Що стосується посилань суду та позивача на Наказ Міністерства охорони здоров`я України «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153» від 25.02.2022 року №380, який прийнятий та набрав чинності з моменту його прийняття у зв`язку з введенням на території України воєнного стану, то слід зазначити, що такий тільки тимчасово призупинив дію Наказу №2153. Тому у суду не було жодних правових підстав застосовувати вказаний нормативно-правовий акт до правовідносин, які виникли до його прийняття.

Відсторонення ОСОБА_1 від роботи з 22.12.2021 року на час відсутності щеплення від COVID-19 було проведено у відповідності до законодавства, яке діяло на момент прийняття рішення про відсторонення.

Таким чином рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21) передбачено, що за пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України, позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону №3674-VI.

Отже, враховуючи задоволення апеляційної скарги, судові витрати, понесені Акціонерним товариством «Українська залізниця» у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 2977,00 грн. необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 4 березня 2022 року скасувати, ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа: начальник виробничого структурного підрозділу «Моторвагонне депо Коломия» регіональної філії «Львівська залізниця» Матейчук Владислав Іванович, про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Судові витрати, понесені Акціонерним товариством «Українська залізниця» (, адреса: вул. Єжи Гердройця, 5, м. Київ) у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 2977 (дві тисячі дев`ятсот сімдесят сім) грн. 00 коп. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський

Повний текст постанови складено 14 червня 2022 року.