Справа № 461/1665/19 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/811/3046/20 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,

секретарка: Назар Х.Б.,

за участі в судовому засіданні представника відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представниці третьої особи Управління ДР ЗМУМЮ (м. Львів) - Децик Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Львівської міської ради таУправління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської радина рішення Галицького районного суду м. Львова в складі судді Юрківа О.Р. від 23 вересня 2020 року у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Львівській області Тузяк Павло Тарасович, Управління державної реєстрації Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування реєстрації права власності, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23 вересня 2020 року у задоволенні позову Львівської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Львівській області Тузяка Павла Тарасовича, Управління державної реєстрації Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування реєстрації права власності - відмовлено за безпідставністю вимог.

Вказане рішення оскаржила Львівська міська рада.

В апеляційній скарзі просять скасувати рішення та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі: - витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна: комору в підвалі загальною площею 171,4 м.кв. за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) та передати його Львівській міській раді; - скасувати реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна: комору в підвалі загальною площею 171,4 м.кв. за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01); - визначити порядок виконання судового рішення, вказавши, що воно є підставою для внесення змін в розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №01, шляхом вилучення відомостей щодо комори в підвалі площею 171,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .

Вважають рішення незаконним та необґрунтованим, прийнятим при неповному з`ясуванні всіх обставин справи, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Вказують, що станом на момент реєстрації права власності на спірні приміщення за ОСОБА_1 , а саме 22.02.2016р. вхід в спірні приміщення здійснювався виключно з вилиці, що підтверджує ту обставину, що спірні приміщення ізольовані, є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, а отже є нежитловими приміщеннями. Звертають увагу, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводів позивача, що спірне приміщення не використовується (так як зайняте відповідачкою) і ніколи не використовувалося мешканцями багатоквартирного будинку для побутових потреб (докази такого використання відповідачка не надала). Також, вказують, що державний реєстратор зареєстрував право власності на спірні приміщення за відсутності документів, які підтверджують набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, проте Галицький районний суд м. Львова зазначеним фактам не надав жодної правової оцінки. Вважають, що будівля, частина приміщення у якій становлять предмет спору у цій справі є житловим будинком, а відтак зміна правового режиму приміщень у ньому можлива внаслідок приватизації житлових та нежитлових приміщень. У зв`язку з цим, житлові і нежитлові приміщення, які не були відчужені на користь фізичних та/або юридичних осіб, належать до комунальної власності територіальної громади міста. При цьому державна реєстрація права комунальної власності на окремі об`єкти нерухомого майна в будинку комунальної власності для підтвердження правового титулу територіальної громади як власника певного об`єкту нерухомості не вимагається.

Також, рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 вересня 2020 року оскаржило Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради.

В апеляційній скарзі просять скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Вважають, що приймаючи рішення суд неповно дослідив обставини, які мають значення для справи, визнав встановленими обставини, які матеріалами справи не доводяться, неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права, що призвело до винесення незаконного, необгрунтованого рішення, висновки якого не відповідають обставинам справи. Вказують, що нежитлові приміщення підвалу заг. площею 171,4 кв.м. в будинку на АДРЕСА_1 є комунальною власністю в силу реєстрації на праві комунальної власності будинку АДРЕСА_1 в цілому, інформація про що наявна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Звертають увагу, що відповідачка не володіє на праві власності квартирами в будинку АДРЕСА_1 , а за договором купівлі-продажу від 22.01.14 придбала у ОСОБА_3 лише нежитлові приміщення першого поверху 60,8 кв.м. в будинку на АДРЕСА_1 , які ОСОБА_3 в свою чергу згідно з договором №1603 від 16.05.2006 року купила у Львівської міської ради. Спірні приміщення ніколи не були допоміжними до нежитлових приміщень першого поверху 60,8 кв.м. в будинку на АДРЕСА_1 та за договором із ОСОБА_3 чи будь-яким іншим правочином власником - Львівською міською радою не відчужувались. Також, районним судом не досліджено матеріалів інвентаризаційної та реєстраційної справ, які витребовувались для огляду та згідно з якими спірні приміщення використовувались із комерційними цілями. Крім того, вказують, що висновок експерта щодо того, що іншого входу в спірні приміщення крім як з приміщення першого поверху, що належить ОСОБА_1 немає, є необгрунтованими та не відповідають дійсності, суперечать всім іншим матеріалам справи. Зважаючи на викладене, висновок експерта у справі, який суперечить всім іншим доказам не може братись до уваги судом при вирішенні справи. Зазначають, що залишивши в силі проведену реєстрацію змін в опис об`єкта нерухомого майна, судом неправильно застосовано також норму матеріального права, шо полягає в незастосуванні закону, який підлягає застосуванню, а саме норми п.4 ч.1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з якою у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Що призвело до хибного висновку, зробленого в оскаржуваному рішенні, в частині того, що вимога про скасування реєстрації є похідною та не підлягає до задоволення. Таким чином, нежитлові приміщення підвалу, загальною площею 171,4 кв.м на АДРЕСА_1 вибули із володіння територіальної громади м. Львова поза волею власника, що дає підстави для витребування спірних приміщень за правилами ст.ст. 387, 388 Цивільного кодексу України.

В судове засідання окрім представника відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представниці третьої особи Управління ДР ЗМУМЮ (м. Львів) - Децик Р.І., решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі особи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та зважаючи на те, що позиція Львівської міської ради, щодо суті спору викладена, зокрема, в позовній заяві та апеляційній скарзі та те, що інтереси відповідачки ОСОБА_1 в судовому засіданні захищав представник.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідачки - в заперечення апеляційних скарг, представниці третьої особи, яка при вирішенні справи поклалася на розсуд суду, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, апеляційних скарг, відзивів на апеляційні скарги, а, також, усних та письмових пояснень учасників справи у судах першої та апеляційної інстанцій, - колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на п.2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», рішення Конституційного Суду від 02.02.2004 №4рп/2004 та від 09.11.2011 №14-рп/2011 що офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2203, ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16, ч.2 ст. 382, ст. 387, 388 ЦК України, постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №552/7636/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, постанову Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №915/1096/18, від 18.07.2018 у справі №916/2069/17, від 22.11.2018 у справі №904/1040/18, від 05.09.2019 у справі №638/2304/17, від 15.05.2019 у справі №906/1169/17, 06.08.2019 у справі №914/843/17, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» від 17 червня 2011 року, ст.ст. 2, 4, 81, 188, ч.8 ст. 30, ЦПК України, та відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що на підставі договору купівлі-продажу від 22.01.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А.В. відповідач ОСОБА_1 придбала у власність об`єкт нерухомого майна-нежитлове приміщення площею 60,8 кв. м., розміщене на 1-му поверсі будинку АДРЕСА_1 . Суд встановив, що 22.02.2016 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Львівській області Тузяком П.Т. прийнято рішення про внесення змін в розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме в описі об`єкта нерухомого майна зазначено нежитлове приміщення площею 60,8 кв.м., комора в підвалі площею 171,4 кв.м. Фактично спірна комора в підвалі займає розміщені в підвалі будинку АДРЕСА_2 , площею 14,5 кв.м.; Х, площею 8,3 кв.м.; ХІ, площею 24,4 кв.м.; ХІІ, площею 22,9 кв.м.; ХІІІ, площею 32,4 кв.м.; ХІV, площею 24,6 кв.м.; ХV, площею 23,2 кв.м.; ХVI, площею 8,5 кв.м.; ХVIІ, площею 11,2 кв.м., ХVIІІ, площею 1,4 кв.м. Суд зазначив, що будинок АДРЕСА_1 є багатоквартирним будинком. Також суд встановив, що за територіальною громадою міста Львова зареєстровано право власності на вказаний багатоквартирний будинок в цілому на підставі Рішення Галицького (Ленінського) райвиконкому м. Львова від 14.04.1987 № 222. Квартири вказаного будинку належать на праві власності різним фізичним особам. Нежитлове приміщення площею 60,8 кв. м. на першому поверсі цього будинку придбане відповідачем за договором купівлі-продажу від 22.01.2014 року і належить йому на праві власності. Згідно висновку експертного дослідження № 15/19 від 21.06.2019 року, спірна комора в підвалі, яка складається з вказаних приміщень є невід`ємною складовою частиною пов`язаною з приміщеннями на першому поверсі площею 60,8 кв.м., призначена для задоволення потреб цих приміщень. Приміщення комори в підвалі самостійним об`єктом нерухомості не є, натомість є необхідними допоміжними приміщеннями. Комора в підвалі призначена для забезпечення потреб нежитлових приміщень розташованих на першому поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 , площею 60,8 кв.м., які належать відповідачу. Суд вважав, що у справі відсутні докази того, що спірна комора в підвалі будувалась саме як самостійне та окреме нежитлове приміщення багатоквартирного будинку, окремий об`єкт нерухомого майна, або ж набула статусу самостійного нежитлового приміщення в процесі реконструкції. Так у справі суд не встановив наявності будь-яких первинних правовстановлюючих документів (актів введення спірної комори в експлуатацію як новозбудованого майна або ж за наслідками реконструкції інших житлових чи допоміжних приміщень), які б підтверджували набуття позивачем речових прав на спірну комору, саме як на окремий об`єкт цивільних прав. За відсутності таких доказів, факт передання спірної комори в минулому в оренду та факт наявності складеного технічного паспорта на неї не можуть свідчити про те, що спірна комора змінила свій статус з допоміжного приміщення на окреме нежитлове приміщення - самостійний об`єкт нерухомого майна в складі житлового будинку. Також суд зазначив, що Рішення виконкому Львівської обласної ради № 728 від 24.12.1991 року, а також рішення Галицького (Ленінського) райвиконкому №222 від 14.04.1987 року, яке стало підставою для реєстрації за позивачем права власності на будинок АДРЕСА_2 в цілому, також не свідчать про виникнення такого самостійного та окремого об`єкту нерухомого майна як спірна комора в підвалі цього будинку і про виникнення права власності позивача на нього. Суд вважав, що вказані рішення органів місцевого самоврядування прийнято з метою реєстрації за позивачем права власності на житлові багатоквартирні будинки в цілому, як житловий фонд. Отже, суд прийшов до висновку, що спірна комора в підвалі статусу нежитлового приміщення як самостійного та окремого об`єкту нерухомого майна та самостійного об`єкта цивільних правовідносин не мала і як такий об`єкт не могла перебувати у власності позивача. Натомість спірна комора, на час розгляду спору, є невід`ємною складовою частиною нежитлового приміщення площею 60,8 кв.м. в буд. на АДРЕСА_1 . Спірна комора не є самостійним об`єктом нерухомого майна. Суд зазначив, що заявлені позовні вимоги стосуються витребування з володіння відповідача спірної комори як самостійного та окремого об`єкта нерухомого майна, що за твердженням позивача належав йому, а також повернення такого об`єкта Львівській міській раді. У зв`язку з чим суд зазначив, що наслідком задоволення віндикаційного позову в даному випадку було б те, що спірна комора, саме в статусі самостійного та окремого об`єкта нерухомого майна мала б бути передана у володіння позивачу та зареєстрована виключно за ним на праві власності. Однак для цього необхідно встановити, що спірна комора мала статус самостійного об`єкта нерухомості до моменту вибуття з володіння позивача і останній мав право власності на цей об`єкт з таким статусом. Саме тоді таке порушене право підлягало б захисту шляхом віндикації такого об`єкта. Разом з тим суд встановив, що позивач не мав права власності на спірну комору, як на самостійний об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення. Відтак це право не було порушене і не може бути предметом судового захисту шляхом витребування майна. А тому, суд вважав, що в задоволенні позову слід відмовити. Окрім того, суд зазначив, що витребувати на підставі ст. 387, 388 ЦК України можна тільки окрему річ, а не її складову частину. А відтак спірна комора в підвалі, яка не є самостійним та окремим об`єктом нерухомості не може бути витребувана в порядку ст.ст. 387, 388 ЦК України. Стосовно заявленої позивачем похідної вимоги про скасування реєстрації права приватної власності відповідача на об`єкт нерухомого майна комору в підвалі загальною площею 171,4 кв. м. із закриттям розділу державного реєстру речових прав на нерухоме майно, суд зазначив, що спірна комора в підвалі не є самостійним, окремим об`єктом нерухомого майна. Право власності на неї, як на об`єкт нерухомого майна за відповідачем не зареєстровано, розділу в Державному реєстрі речових прав щодо неї не відкрито. Натомість, як вказує сам позивач, в державному реєстрі речових прав було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення площею 60,5 кв.м. в буд. АДРЕСА_1 реєстраційний номер 01, номер об`єкта в РПВН 14888702. Розділ в державному реєстрі речових прав відкрито саме щодо цього об`єкта нерухомого майна. І тільки 22.02.2016 року державним реєстратором Тузяком П.Т. було прийнято рішення про внесення змін до розділу державного реєстру речових прав, а саме в описі об`єкта нерухомого майна доповнено словами: комора в підвалі 171,4 кв.м. Водночас дані дії позивачем не оспорюються. Таким чином, оскільки право власності на спірну комору в підвалі як самостійний об`єкт нерухомого майна не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав, розділ в Державному реєстрі речових прав щодо цього об`єкту не відкривався, то похідна вимога позивача про скасування реєстрації права власності на «об`єкт нерухомого майна комору в підвалі» із закриттям розділу Державному реєстрі речових прав є безпідставною і до задоволення не підлягає. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду зроблені без повного та всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи; обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають; обставини, які суд вважав встановленими - не доведені.

11.03.2019 Львівська міська рада звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Львівській області Тузяк Павло Тарасович, Управління державної реєстрації Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) у якому просила:

- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна: комору в підвалі загальною площею 171,4 м.кв. за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) та передати його Львівській міській раді;

- скасувати реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна: комору в підвалі загальною площею 171,4 м.кв. за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) із закриттям розділу Державного реєстру речових права на нерухоме майно;

- визначити порядок виконання судового рішення, вказавши, що воно є підставою для внесення змін в розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №01, шляхом вилучення відомостей щодо комори в підвалі площею 171,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .

Позов мотивували тим, що за позивачем зареєстровано право власності на цілий будинок АДРЕСА_1 . Оскільки позивач є власником цілого будинку, то є і власником всіх приміщень, які розміщені в просторі підвалу цього будинку, в тому числі власником комори розміщеної в підвалі цього будинку площею 171,4 кв.м. Львівська міська рада, як власник цієї комори, не приймала рішення про її відчуження. Спірна комора в підвалі є за своїм статусом окремим та самостійним нежитловим приміщенням, яке розміщене в будинку АДРЕСА_2 і є самостійним об`єктом нерухомого майна, доказом чого є технічний паспорт та факт передачі цього приміщення в оренду іншим особам в минулому. Вказує, що державний реєстратор самовільно без належної правової підстави, здійснив запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на спірне приміщення за відповідачем. На тій підставі, що спірна комора в підвалі є самостійним та окремим об`єктом нерухомості - нежитловим приміщенням, яке розміщене в підвалі будинку АДРЕСА_2 , яке перебувало у власності позивача і вибуло з власності територіальної громади м. Львова поза волею власника - спірна комора підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння. Просить суд витребувати з чужого незаконного володіння відповідача цей окремий об`єкт нерухомого майна та передати його Львівській міській раді. Позивач також заявив похідну позовну вимогу та просить скасувати реєстрацію права приватної власності на об`єкт нерухомого майна «комору в підвалі площею 171,4 кв.м.» із закриттям розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, визначити порядок виконання судового рішення.

Як вбачається із матерів справи та сторонами не оспорено та не спростовано, згідно Договору купівлі-продажу від 22.01.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А.В. відповідач ОСОБА_1 придбала у власність об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення площею 60,8 кв. м., розміщене на 1-му поверсі будинку АДРЕСА_1 .

22.02.2016 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Львівській області Тузяком П.Т. прийнято рішення про внесення змін в розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме в описі об`єкта нерухомого майна зазначено нежитлове приміщення площею 60,8 кв.м., комора в підвалі площею 171,4 кв.м. Фактично спірна комора в підвалі займає розміщені в підвалі будинку АДРЕСА_2 , площею 14,5 кв.м.; Х, площею 8,3 кв.м.; ХІ, площею 24,4 кв.м.; ХІІ, площею 22,9 кв.м.; ХІІІ, площею 32,4 кв.м.; ХІV, площею 24,6 кв.м.; ХV, площею 23,2 кв.м.; ХVI, площею 8,5 кв.м.; ХVIІ, площею 11,2 кв.м., ХVIІІ, площею 1,4 кв.м.

Будь-яких доказів, на підставі яких правовстановлюючих документів відповідачка набула право власності на ці приміщення, загальною площею 171,4 кв.м. суду не надано та навіть будь-яких доводів з цього приводу не наведено, тому відповідно слід вважати, що законних підстав для реєстрації за відповідачкою вказаних приміщень житлового будинку не було, протилежного не доведено.

Крім цього, з матеріалів справи, а також, інвентаризаційної справи на будинок вбачається, що будинок АДРЕСА_1 є багатоквартирним будинком та у такому, окрім квартир, знаходяться і нежитлові приміщення, які виділені як окремі об`єкти нерухомості, зокрема, приміщення, яке придбала відповідачка, площею 60,8 кв.м., які використовуються не для проживання, зокрема, з комерційною метою.

З матеріалів інвентаризаційної справи, також, вбачається, що приміщення в будинку АДРЕСА_2 , площею 14,5 кв.м., Х, площею 8,3 кв.м.; ХІ, площею 24,4 кв.м.; ХІІ, площею 22,9 кв.м.; ХІІІ, площею 32,4 кв.м.; ХІV, площею 24,6 кв.м.; ХV, площею 23,2 кв.м.; ХVI, площею 8,5 кв.м.; ХVIІ, площею 11,2 кв.м., ХVIІІ, площею 1,4 кв.м. є службовими (Інвентаризаційна справа а.с. 10, 71, 82, 121 Журнал внутрішніх обмірів і підрахунку площі, приміщень будівлі, Допоміжна таблиця №1 для визначення зносу будівлі за технічним станом конструктивних елементів і переоцінці (оцінці), Відомість внутрішніх обмірів і підрахунку площі приміщень будівлі, Експлікація внутрішніх площ до плану будівлі за 1978, 1985, 1988 роки).

Тобто такі приміщення, ніколи не були виокремлені, а тим більше зареєстровані, як окремі об`єкти нерухомого майна, нежитлові приміщення та використовувалися, як допоміжні (службові) приміщення будинку.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, також, вбачається, що частина квартир у будинку приватизовані, а саме:

? ОСОБА_4 є власницею квартири АДРЕСА_3 ;

? ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_4 (Т.1 а.с. 71-75).

Також, згідно наказу Департаменту житлового господарства ЛМР від 08.11.01р. «Про надання дозволу громадянам на використання власних квартир як нежитлових» дозволено ОСОБА_6 використовувати приміщення квартири АДРЕСА_5 , як нежитлове (а.с. 137 Інвентаризаційної справи).

З листа Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку ЛМР від 04.08.2017 року вбачається, що такі звернулися в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» з проханням виготовити засвідчену копію витягу про реєстрацію, технічного паспорта та підтвердити інформацію про те, нежитлове приміщення під індексами 10-4 по 10-10, 10-12 загальною площею 183,3 кв.м. на АДРЕСА_2 є ізольованим, не належить до житлового фонду, не перебуває у загальному користуванні мешканців будинку та не є допоміжним (а.с. 330 Інвентаризаційної справи).

З довідки виданої Управлінню комунальної власності Департаменту економічної політики ЛМР вбачається, що згідно інвентаризаційних матеріалів ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» станом на 29.12.2012 року будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за Територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради на праві комунальної власності, згідно рішення Галицького (Ленінського) райвиконкому м. Львова №222 від 14.04.1987р. на нежитлові приміщення 10-47/22.5; 10-5/14.5; 10-6/71.3; 10-7/31.6; 10-8/30.6; 10-9/4.4; 10-10/0.4; 10-12/8.0 загальною площею 183,3 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 станом на 29.12.2012 року реєстрація не проводилася та свідоцтво про право власності не видавалося. Приміщення є ізольованим. Інформація про належність та порядок користування вищевказаними нежитловими приміщеннями в інвентаризаційній справі ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» відсутня (а.с. 331 Інвентаризаційної справи).

Окрім цього, з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що нежитлові приміщення №10-1, 10-2, 10-3, площею 69,5 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані, як окремий об`єкт нерухомості та належать до комунальної власності.

Також, дійсно, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.10.2007 року №16252628, будинок АДРЕСА_1 належить територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради

Однак слід вважати, що такий витяг посвідчує право комунальної власності територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради відповідно до рішення Галицького (Ленінського) райвиконкому м. Львова №222 від 14.04.1987р. на будинок АДРЕСА_1 вцілому, однак аж ніяк не на спірні приміщення, як окремий об`єкт права власності.

Тобто права власності на спірні підвальні приміщення, що є службовими та належать до приміщень загального користування будинку, як окремий об`єкт права власності міська рада не набувала.

Також, відповідно до ст. 382 ЦК України (станом на час спірних правовідносин),

Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Згідно ст. 382 ЦК України (в редакції, чинній на даний час), квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Також, відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням ОСОБА_7 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків № 1-2/2004 р). від 02 березня 2004 року, допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Дійсно як вбачається із матеріалів справи спірні підвальні приміщення в різних частинах передавалися в оренду Львівською міською радою, так, з витягу з розпорядження Галицької районної адміністрації ЛМР від 30.04.2002 року №438 «Про надання в оренду нежитлових приміщень» вбачається, що ОСОБА_8 було надано в користування під господарські потреби нежитлові приміщення під літ. Х пл. 8,3 кв.м., під літ. ХІ пл. 24,4 кв.м., під літ. ХV пл. 23,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_2 (а.с. 132 Інвентаризаційної справи). Також, згідно договору оренди №Г-7152-9 від 13.05.2009 року, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики ЛМР передало в оренду ОСОБА_8 приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 71,8 кв.м. з індексними номерами ІХ, Х, ХІ, ХV, ХVІІІ (Т.1 а.с. 140-143). Також, згідно Договору оренди №Г-6317-8 від 13 червня 2008 року, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики ЛМР передало в оренду ОСОБА_8 приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 99,6 кв.м. з індексними номерами ХІІ, ХІІІ, ХІV, ХVІІ (. (Т.1 а.с. 144-147).

Однак такі не передавалися, як окремий об`єкт нерухомого майна та факт можливого певного тимчасового використання спірних частин підвальних приміщень не за призначенням (не як службових, тобто загального користування) на правовий статус приміщень не впливає, його не змінює та не надає права одному із співвласників приміщень будинку (фізичній особі відповідачці чи органу місцевого самоврядування) на власний розсуд вирішувати питання набуття права власності на таку частину приміщень, тим більше як окремого об`єкту (якого не існувало).

Про вказане, окрім національного законодавства, вказано і в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (ст. 1, Протоколу до Конвенції) та йдеться у ряді рішень Європейського суду з прав людини, зокрема, у справі «Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04)від 10 лютого 2010 року.

Так, у рішенні вказано:

«38. Суд повторює, що стаття 1 Першого протоколу ( 994_535 ), по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як "окремі", тобто не пов`язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справі "Літгоу та інші проти Сполученого Королівства" (Lithgow and Others v. the United Kingdom) від 8 липня 1986 року, п. 106, серія A, N 102).

39. Будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (див. рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [GC], N 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I).

40. Вимога законності, яка випливає з Конвенції ( 995_004 ), означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (див. рішення у справі "Ентрік проти Франції" (Hentrich v. France) від 22 вересня 1994 року, серія A, N 296-A, сс. 19-20, п. 42). Хоча проблему відносно тлумачення національного законодавства мають вирішувати передусім національні органи влади, зокрема суди, завдання Суду полягає в тому, щоб з`ясувати, чи не суперечить результат такого тлумачення положенням Конвенції (див. рішення у справі "Кушоґлу проти Болгарії" (Kushoglu v. Bulgaria), N 48191/99, п. 50, від 10 травня 2007 року). Отже, хоча Суд має лише обмежену компетенцію з перевірки дотримання національного законодавства, він може сформулювати відповідні висновки за Конвенцією, якщо встановить, що при застосуванні закону в тій чи іншій справі національні суди припустилися явної помилки або застосували його так, щоб ухвалити свавільне рішення (див. рішення у справах "Компанія "Анхойзер Буш" проти Португалії" (Anheuser-Busch Inc. v. Portugal) [GC], N 73049/01, п. 83, ECHR 2007-I, "Кузнецов та інші проти Росії" (Kuznetsov and Others v. Russia), N 184/02, пп. 70-74 і 84, від 11 січня 2007 року, "Педурару проти Румунії" (Paduraru v. Romania), N 63252/00, п. 98, ECHR 2005-... (витяги), "Совтрансавто-Холдинг" проти України" ( 980_043 ) (Sovtransavto Holding v. Ukraine), N 48553/99, пп. 79, 97 і 98, ECHR 2002-VII, згадані вище рішення у справах "Беєлєр проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 108, ECHR 2000-I, "Кушоґлу проти Болгарії" (Kushoglu v. Bulgaria), пп. 50-52, а також, mutatis mutandis, рішення у справі "Цирліс і Кулумпас проти Греції" (Tsirlis and Kouloumpas v. Greece) від 29 травня 1997 року, Reports of Judgments and Decisions 1997-III, пп. 59-63).

b) Стверджувана незаконність інвестиційного контракту, укладеного без згоди заявників

41. Суд відмічає спільність позицій сторін у тому, що до реконструкції горище, про яке йдеться, належало на праві спільної власності всім власникам квартир у будинку, включно із заявниками. Отже, стаття 1 Першого протоколу ( 994_535 ) застосовна в цій справі. Відповідно рішення місцевого органу влади щодо укладення контракту на реконструкцію горища третьою особою становило втручання у право заявників володіти своїм майном у значенні першого речення зазначеної статті.

42. Суд зауважує, що, вирішуючи спір між заявниками (іншими співвласниками) і місцевим органом, національні судові органи чітко зазначили, що згідно з чинними на той час положеннями Цивільного кодексу ( 1540-06 ) для укладення інвестиційного контракту потрібна згода заявників, а в разі її відсутності органи влади могли звернутись до суду, щоб отримати дозвіл на проведення відповідних робіт (див. пункти 16 і 23 вище). Втім, районна адміністрація не виконала цих вимог, уклавши контракт без згоди заявників чи судової санкції. Таким чином, як випливає з обґрунтування національних судів, органи влади не дотримались умов, передбачених законом для укладення інвестиційного контракту.

43. Суд зазначає, що в кінцевому підсумку після виконання контракту національні суди визнали його дійсним, встановивши, що він вигідний для всіх співвласників будинку. Отже, Суд вважає, що немає потреби оцінювати, чи було забезпечено цим рішенням національних судів справедливий баланс інтересів.

44. З цього приводу Суд зауважує, що для цілей статті 1 Першого протоколу ( 994_535 ) здійснювати оцінку справедливості доцільно лише тоді, коли відповідне втручання відповідає нормам застосовного законодавства. Ані з матеріалів справи, ані із зауважень Уряду не видно, що перед укладенням інвестиційного контракту існували якісь обставини, які перешкоджали місцевому органу отримати дозвіл на реконструкцію або безпосередньо від співвласників горища, або в судовому порядку. Крім того, з наявних матеріалів не вбачається, що те чи інше положення національного законодавства дозволяло місцевому органу укласти контракт без такої згоди або у випадку спору - без його судового вирішення. Отже, укладення інвестиційного контракту становило втручання, яке не відповідало закону.

45. У зв`язку з цим було порушено статтю 1 Першого протоколу ( 994_535 ).

c) Стверджувана незаконність позбавлення заявників їхньої частки власності на горище

46. Беручи до уваги зазначені вище висновки, що із самого початку заявники мали право на частку власності на горище, Суд вважає встановленим той факт, що після переобладнання горища під мансардний поверх, який було передано інвесторам, заявники втратили своє майно. Отже, їх позбавили їхнього майна у значенні другого речення статті 1 Першого протоколу ( 994_535 ).

47. Як свідчать документи в матеріалах справи, рішення про передачу мансардного поверху інвесторам було ухвалено районною радою одноособово на підставі закону, який уповноважує її розпоряджатись комунальним майном. 29 січня 2003 року, керуючись статтею 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ) (див. пункт 24 вище), Святошинський суд залишив це рішення без змін, зазначивши, що будинок, про який ідеться в цій справі, є комунальною власністю.

48. Із зауважень Уряду або інших матеріалів справи не вбачається, що висновки суду за статтею 60 зазначеного вище Закону можуть узгоджуватися з посиланням суду на статтю 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ( 2482-12 ) та статтю 113 Цивільного кодексу України ( 1540-06 ) (див. пункти 23 і 25 вище). Зокрема, керуючись цими статтями, суд зазначив, що будинок і його горище належать на праві спільної часткової власності всім власникам квартир і тому повноваження місцевого органу щодо розпорядження горищем обмежується часткою трьох неприватизованих квартир.

49. З тексту рішення Святошинського суду не вбачається, що в певний момент після укладення інвестиційного контракту, який аналізувався з точки зору статті 113 Цивільного кодексу України ( 1540-06 ), та перед передачею мансардного поверху інвесторам на підставі статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ) заявники або інші власники квартир передали їх право на горище місцевому органу чи принаймні делегували йому право розпоряджатись ним. Навпаки, у своїй апеляційній скарзі заявники наполягали, що вони вважали себе співвласниками горища до того часу, коли його було передано інвесторам.

50. Апеляційний суд м. Києва залишив рішення Святошинського суду без змін. Однак, формально не заперечуючи його обґрунтування, цей суд замість роз`яснення застосовності статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ) щодо передачі горища визнав, що право власності на нього органу місцевого самоврядування ґрунтується на іншому положенні Цивільного кодексу (статті 119, див. пункт 23 вище), яке врегульовує питання збільшення розміру частки учасника у спільній власності в разі його інвестування у збільшення спільної власності. Згідно з цією статтею попередньою умовою збільшення зазначеної частки є згода співвласників на проведення відповідних робіт і проведення їх за кошти співвласника, якому передається право на відповідне майно. Апеляційний суд не пояснив, яким чином таких попередніх умов було дотримано у цій справі, де інвестиційний контракт був укладений органом влади, який заявив, що є одноосібним власником будинку (див. пункт 8 вище), а реконструкцію було здійснено коштом третьої особи.

51. Суд зазначає, що протягом певного часу після прийняття нового приватизаційного законодавства існувала неоднозначна практика судів, про що свідчать приклади судових рішень, надані заявниками (див. пункти 27-28 і 35 вище). Суд також висловлює своє розуміння того, що органи влади, зокрема національні суди, потребували певного часу для того, щоб у новій ситуації напрацювати відповідну практику з вирішення питань про експлуатацію допоміжних приміщень. Він зазначає, що труднощі тлумачення застосовного законодавства протягом перехідного періоду стали предметом розгляду Конституційного Суду України, який зрештою дав роз`яснення цього питання, визнавши наявність у власників приватизованих квартир автоматичного права часткової власності на допоміжні приміщення відповідного будинку (див. пункт 26 вище).

52. Однак, як видно з матеріалів справи, не існувало чітких законодавчих положень, які були б підставою для припинення прав часткової власності заявників на горище їхнього будинку.

53. Отже, заявників позбавили їхнього майна незаконно.

54. У зв`язку з цим було порушено статтю 1 Першого протоколу ( 994_535 )».

Враховуючи вказане, слід вважати, що спірні підвальні приміщення, як спільні нежитлові приміщення (нежитлові приміщення загального користування, що не були виділені як окремий об`єкт нерухомого майна, що належали до спільної власності співвласників квартир та нежитлових приміщень будинку), незаконно вибули із спільної власності співвласників квартир та відповідно співвласників інших приміщень будинку АДРЕСА_1 , зокрема, позивача Львівської міської ради (які є власниками частини нежитлових приміщень, що виділені як окремий об`єкт нерухомого майна (нежитлові приміщення) та квартир, що на даний час не приватизовані та перебувають у комунальній власності та власників інших квартир, які перебувають у приватній власності) незаконно передані у власність ОСОБА_1 , протилежного чому вона не довела.

Крім цього, згідно змісту наведеного вище рішення Конституційного Суду України підтвердження права власності на допоміжні (які належать до спільної власності) приміщення будинку не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього, тощо. Тобто державна реєстрація права спільної власності на згадані приміщення співвласників квартир у будинку не здійснюється.

Зважаючи на вказане, територіальна громада в особі Львівської міської ради є співвласником спірних нежитлових приміщень поряд із іншими співвласниками квартир в будинку АДРЕСА_1 .

Встановивши, що територіальна громада в особі Львівської міської ради є власницею нежитлових приміщень №10-1, 10-2, 10-3, площею 69,5 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 з 10.08.2017 року, власницею неприватизованих квартир у будинку та відповідно співвласником нежитлових приміщень у вказаному будинку загального користування (в тому числі спірних), вона має право власності (в тому числі і право користування) на його спільні, допоміжні приміщення, у тому числі підвальні, а тому має право вимагати усунення перешкод у володінні та користуванні спільним майном шляхом його витребування у особи, яка ними незаконно заволоділа.

Зважаючи на те, що право спільної власності в тому числі і територіальної громади в особі Львівської міської ради на спільні приміщення окремої державної реєстрації не потребує та позивач фактично (з іншими співвласниками квартир у будинку) позбавлений права володіння та користування спільними приміщеннями через передачу їх у незаконний спосіб у приватну власність, його вимоги про витребування майна слід вважати обґрунтованими.

Так, відповідно до ст. 387 ЦК України, Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

«Питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.»

Вказане є частиною правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц.

Враховуючи вказане позивач як співвласник приміщень загального користування, що належать до спільної сумісної власності співвласників будинку, із володіння та користування якого незаконно вибули спірні приміщення, вправі заявити віндикаційний позов до особи, яка без відповідної правової підстави заволоділа спільним, в тому числі і його, майном про витребування майна із чужого незаконного володіння, зважаючи, також, на те, що таке мало місце поза волею співвласників спірного майна, в тому числі і позивача, протилежного чому не доведено.

Враховуючи вказане, позов слід задовольнити частково, витребувавши з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна: комору в підвалі загальною площею 171,4 м.кв. за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) та передати його в спільну сумісну власність співвласникам будинку АДРЕСА_1 .

Окрім цього слід скасувати реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна: комору в підвалі загальною площею 171,4 м.кв. за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) із закриттям розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зважаючи на те, що така вимога є похідною від вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Зважаючи на вказане, апеляційні скарги слід задоволити частково. Рішення суду слід скасувати та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову частково, а саме слід витребувати з чужого незаконного володіння відповідачки спірні об`єкти нерухомого майна та передати їх в спільну сумісну власність співвласникам будинку АДРЕСА_1 та скасувати реєстрацію права приватної власності відповідачки на об`єкт нерухомого майна: комору в підвалі загальною площею 171,4 м.кв. за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) із закриттям розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В задоволенні решти позову слід відмовити.

Окремо, що стосується доводів відповідачки про те, що статус спірних об`єктів нерухомості встановлено висновком експертизи, то слід вказати, що такий не слід брати до уваги як належний, допустимий достатній та достовірний доказ на підтвердження цих обставин, оскільки висновок технічної експертизи не може вирішувати по суті правове питання, стосовно якого і виник спір, та у сторін існують протилежні думки.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційні скарги Львівської міської ради таУправління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради- задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 вересня 2020 року- скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов Львівської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Львівській області Тузяк Павло Тарасович, Управління державної реєстрації Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування реєстрації права власності - задовольнити частково.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна: комору в підвалі загальною площею 171,4 м.кв. за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) та передати його в спільну сумісну власність співвласникам будинку АДРЕСА_1 .

Скасувати реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна: комору в підвалі загальною площею 171,4 м.кв. за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) із закриттям розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В задоволенні решти позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14 червня 2022 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

М.М. Шандра