КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 376/967/19 Головуючий у І інстанції Коваленко О.М.
Провадження №22-ц/824/981/2022 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 лютого 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Писаної Т.О.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 03 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності на частину житлового будинку,

УСТАНОВИВ:

у квітні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності на частину житлового будинку.

В позові посилався на те, що з початку 1996 року він почав спільно проживати з відповідачем ОСОБА_1 , як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. Разом вони проживали до середини липня 2017 року, мали спільний сімейний бюджет, піклувалися один про одного, вели спільне господарство, приймали участь у витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї та були пов`язані спільним побутом, допомагали один одному по господарству, мали один перед другим взаємні права та обов`язки як чоловік та дружина. З початку лютого цього року в них безпричинно стали виникати сімейні сварки, вони припинили сімейні відносини та перестали спільно проживати.

За період спільного проживання вони як чоловік та дружина побудували житловий будинок АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 . Після припинення спільних відносин між ними не досягнуто згоди щодо розподілу спільно набутого майна в добровільному порядку.

На підставі вищевикладеного просив встановити факт, що житловий будинок АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю чоловіка ОСОБА_2 та дружини ОСОБА_1 , визнати за ним право власності на Ѕ частину будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 03 вересня 2020 року позов задоволено, встановлено факт, що житловий будинок за вказаною адресою є спільною сумісною власністю чоловіка ОСОБА_2 та дружини ОСОБА_1 , визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволенні вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що задовольняючи заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги в частині встановлення факту, що житловий будинок є спільною сумісною власністю, суд першої інстанції не врахував, що такого способу захисту законодавцем не передбачено. В судовому порядку можуть бути встановлені юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна, припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Не зрозумілим є також, на якій підставі суд дійшов висновку, що будинок є спільною сумісною власністю чоловіка і дружини, адже позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без шлюбу не заявлялось. За відсутності встановлення такого факту не підлягала задоволенню, як не доведена, також і друга позовна вимога про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку.

Апелянт звертає увагу суду першої інстанції на те, що норми Сімейного кодексу України застосовуються до правовідносин, які виникли після 01.01.2004 року. Отже, факт проживання однією сім'єю як чоловіка і жінки без шлюбу може бути встановлений судом лише з 01.01.2004 року, оскільки законодавством, яке діяло в Україні до січня 2004 року встановлення такого факту не було передбачено.

Відносини щодо прав на майно осіб, які не перебували у шлюбі, регулювалось законодавством про власність, зокрема нормами ЦК УРСР та Закону України «Про власність», які судом першої інстанції у даній справі не застосовувались.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, підтверджуючих факт внесення ним певних коштів на придбання та спорудження спірного будинку. При цьому, суд взяв до уваги пояснення свідків, які були дуже суперечливими, не узгоджувались між собою. Суд взагалі не встановив тих обставин, які мали бути встановлені при вирішенні спору, зокрема джерела і розмір доходів позивача, рік побудови спірного будинку тощо.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено. Рішення Сквирського районного суду Київської області від 03 вересня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності на частину житлового будинку. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1261,20 грн.

Постановою Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_2 . Скасовано постанову Київського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Направляючи справу на новий апеляційній розгляд, Верховний Суд вказав на необхідність здійснення перевірки доводів позивача про те, що на час укладення договору купівлі-продажу відповідачкою у її власність перейшов недобудований будинок готовністю 11 %, а за час спільного проживання у фактичних шлюбних відносинах сторони добудували будинок, який зареєстрований у встановленому законом порядку; визначити період в який фактично будувався спірний будинок.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, направив на адресу суду письмову заяву, в якій зазначив, що заперечує проти задоволення апеляційної скарги, просив розглядати справу за його відсутності.

За результатами нового розгляду, апеляційний суд, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення відповідача та її представника, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Так, згідно з матеріалами справи, місце проживання позивача ОСОБА_2 з 30 жовтня 2002 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 (том 1 а.с. 5)

Відповідач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 30 липня 2018 року (том 1 а. с. 74).

Згідно даних паспорта ОСОБА_1 , рішенням Дулицької сільської ради від 28 листопада 1996 року № 36 їй передано безоплатно в приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку пл. 0,25 га.

З договору купівлі-продажу від 30 січня 1996 року вбачається, що ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 придбала належний ОСОБА_4 незакінчений будівництвом житловий будинок готовністю 11 %, крім незакінченого будівництвом житлового будинку на земельній ділянці розташований також незакінчений будівництвом хлів. Продаж вчинено за 53 000 000 крб., які ОСОБА_4 одержав повністю при підписанні цього договору. (том 1 а. с. 31 - 32)

Відповідно до даних облікової картки об`єкта погосподарського обліку Дулицької сільської ради на 2016 - 2020 роки, в тому числі житлового будинку по АДРЕСА_2 , зазначено рік побудови будинку - 1996 рік. (том 1 а.с. 105 - 116)

Згідно з даними технічного паспорту від 16 січня 2018 року на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 , рік побудови будинку, погребу під частиною будинку, мансарди житлової, сараю-гаражу-літньої кухні, вбиральні, ганку, огорожі, воріт, хвіртки - 1996 р., жомової ями - 2009 р., колодязю питного - 2007 р. (Том 1 а.с. 33 - 37)

Згідно з витягомз Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, житловий будинок АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_1 з 20 березня 2018 року на підставі декларації про готовність об`єкту до експлуатації, серія та номер КС25, видано 15 березня 2018 року Департаментом ДАБІ України у Київській області. (том 1 а.с. 9)

Відповідно до довідки Дулицької сільської ради Сквирського району Київської області від 22 липня 2017 року № 195, ОСОБА_2 дійсно з 1996 року без місця реєстрації проживає в АДРЕСА_2 разом з співмешканкою ОСОБА_1 , спільно з якою будували будинок, проводили ремонти, утримували підсобне господарство, обробляли земельну ділянку та сплачували комунальні послуги та земельний податок (том 1 а. с. 6).

З листа Дулицької сільської ради Сквирського району Київської області від 05 липня 2019 року № 208на запит, вбачається, що довідка «про проживання без реєстрації ОСОБА_2 зі співмешканкою ОСОБА_1 » видана на підставі опитування жителів АДРЕСА_2 та колишніх працівників сільської ради. (том 1 а.с. 132)

Згідно довідки виконавчого комітету Дулицької сільської ради Сквирського району Київської області від 30 травня 2019 року № 219, ОСОБА_2 дійсно постійно з 1996 року по серпень 2018 року без місця реєстрації проживав в АДРЕСА_2 (том 1 а.с. 71).

Згідно листа Шамраївської сільської ради Сквирського району Київської області від 02 липня 2019 року № 394, на території Шамраївської сільської ради за ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_4 згідно рішення Сквирського районного суду від 18 грудня 2015 року числиться житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, земельна ділянка пл. 0,2500 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд; земельна ділянка пл. 0,0812 га. для ведення особистого селянського господарства. До листа додані копії погосподарських книг Шамраївської сільської ради на домогосподарство за адресою АДРЕСА_4 , та копії з адресної картки проживання за адресою АДРЕСА_4 . (том 1 а.с. 41 - 48).

Щодо вимог позовної заяви про встановлення факту, що житловий будинок АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю чоловіка ОСОБА_2 та дружини, ОСОБА_1 , апеляційний суд зазначає наступне.

Задовольняючи заявлені ОСОБА_2 вимоги про встановлення факту належності будинку на праві спільної сумісної власності, суд першої інстанції залишив поза увагою правову специфіку встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Так, відповідно до ч. 7 ст. 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Пунктом 17 цієї ж постанови роз`яснено, що факт володіння громадянином жилим будинком на праві власності встановлюється судом, якщо у заявника був правовстановлюючий документ на цей будинок, але його втрачено і немає можливості підтвердити наявність права власності не в судовому порядку. В таких справах заявник має подати докази про відсутність можливості одержання чи відновлення відповідного документу про право власності та про те, що на підставі цього документа жилий будинок належав йому на праві власності.

Інших підстав встановлення судом факту володіння на праві власності житловим будинком законом не передбачено.

Наведені вимоги закону і роз`яснення судом першої інстанції залишено поза увагою, не з`ясовано можливість поновлення/захисту права позивача в обраний ним спосіб і протиправно встановлено факт, який не породжує юридичні наслідки, а вже сам встановлює, закріплює виникнення майнових прав у позивача.

Надаючи оцінку обґрунтованості висновків суду першої інстанції про задоволення вимог в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ частину житлового будинку, колегія суддів апеляційного суду виходить із наступного.

Згідно ст. 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК Україниакти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини(стаття 7).

Водночас Конституція Українипередбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Кодекс про шлюб та сім`юУРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу.

Статтею 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України передбачено, що права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України в ід 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону "Про власність", стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України "Про власність" вважається правильно застосованим.

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року (провадження 3 6-135цс13), від 23 вересня 2015 року (провадження № 6-1026цс15).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_2 , посилаючись на положення статей 69,70,74 СК України, обґрунтовував свої вимоги тим, що з початку 1996 року проживав разом із ОСОБА_1 , як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу, за час спільного проживання вони, як чоловік і дружина, побудували спірний житловий будинок.

Визнаючи будинок спільною сумісною власністю, суд першої інстанції виходив з доведеності таких фактів: придбання сторонами разом в 1996 році недобудованого спірного будинку, спільна добудова будинку, придбання позивачем для будівництва будівельних матеріалів, працевлаштування позивача на шинному заводі та в таксі.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується, оскільки вони не відповідають встановленим по справі обставинам та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Матеріалами справи підтверджується, що право власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_1 було зареєстроване у 2018 році.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, державна реєстрація нерухомого майна не є доказом певного моменту його набуття, а лише процедурою підтвердження державою факту його набуття.

Не є таким доказом і час отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно, оскільки свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності (постанова Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 925/797/17).

По справі встановлено, що 30 січня 1996 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_4 незакінчений будівництвом житловий будинок готовністю 11%. Крім незакінченого будівництвом житлового будинку на земельній ділянці також розташований незакінчений будівництвом хлів (а. с. 31- 32).

Рішення про передачу земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок, у приватну власність ОСОБА_1 прийняте Дулицькою сільською радою 28 листопада 1996 року (том 1 а. с. 73 зворот).

Визнаючи за сторонами право власності на Ѕ частину спірного будинку на підставі ст. 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, суд першої інстанції в рішенні не встановив, коли спірне майно було створено.

На виконання вказівок постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року, колегія суддів апеляційного суду, перевіряючи обставини, коли фактично було добудовано спірний житловий будинок, встановила наступне.

Із технічного паспорту на будинок, витягу з погосподарської книги Дулицької сільської ради по цьому будинку за 2011 - 2015 роки вбачається, що будинок АДРЕСА_2 побудовано в 1996 році (том 1 а. с. 33 - 36, 108 - 110).

Позивачем не було надано ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів побудови спірного житлового будинку в інший період часу.

Отже, у даній справі застосуванню підлягають норми матеріального права станом на 1996 рік.

Згідно з положеннями частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю чи частково або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом норм матеріального права, невідповідності висновків суду встановленим по справі обставинам, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення по суті спору.

Надана позивачем в якості доказу копія квитанції про оплату електроенергії за червень 2017 року не є доказом спільного будівництва спірного будинку ОСОБА_2 , крім того, апеляційний суд враховує, що в позовній заяві позивачем зазначається, що сторони перестали спільно проживати з середини лютого 2017 року.

Квитанція від 24 травня 1996 року на ім`я ОСОБА_5 не містить необхідної інформації, яка б беззаперечно свідчила про те, хто і за що конкретно сплачував за цією квитанцією, а отже не може бути належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом того, що ОСОБА_2 придбавав цеглу або інші будівельні матеріали для будівництва спірного будинку.

Не є таким доказом і видана Дулицькою сільською радою довідка від 22 липня 2017 року № 195, доповнена пояснюючою довідкою від 05 липня 2019 року № 208, оскільки із довідки № 195 не вбачається, на підставі чого вона складена, а пояснююча довідка № 208 не містить конкретних відомостей про осіб, які були опитані, порядку проведеного опитування і фіксації його результатів.

Довідка Дулицької сільської ради від 30 травня 2019 року № 219 про те, що ОСОБА_2 дійсно постійно з 1996 року по серпень 2018 року без місця реєстрації проживав в АДРЕСА_2 , не є доказом участі позивача в будівництві спірного будинку і таким чином не доводить обставин, на які ОСОБА_2 посилався в обґрунтування своїх вимог.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не визнає показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , довідки сільської ради і дві копії квитанцій належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами у розумінні положень ст. 77 - 80 ЦПК України.

З огляду на вказане, вирішуючи спір на підставі доказів, які зібрані по справі, суд апеляційної інстанції виходить із того, що спірний житловий будинок було створено (добудовано) у 1996 році, коли сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, тому відсутня презумпція спільності майна сторін щодо цього нерухомого майна. При цьому на підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірного будинку позивач не надав доказів, з яких можливо б було встановити факт того, що спірний будинок був набутий ним та ОСОБА_1 внаслідок їх спільної праці як сім`ї, а отже відсутні правові підстави для визнання за ним права власності на половину вказаного нерухомого майна.

Таким чином, позов ОСОБА_2 є необґрунтованим, не підтвердженим доказами, вимоги про встановлення факту належності житлового будинку на праві спільної сумісної власності чоловіка та дружини заявлені не у спосіб, передбачений законом, відтак позов не підлягав задоволенню в цілому і судом першої інстанції задоволений безпідставно.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із позивача на користь відповідача судові витрати в розмірі 1261,20 грн. за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сквирського районного суду Київської областівід 03 вересня 2020 року - скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності на частину житлового будинку.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстрований АДРЕСА_3 ; проживає АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 1261,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Писана Т.О.