1Справа № 335/1513/22 2/335/1546/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2022 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді Рибалко Н.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (письмовому провадженні) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради про стягнення заборгованості із заробітної плати, суми компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

15.02.2022 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради, в якій позивач просить суд стягнути з КП «Готель «Україна» ЗОР заборгованість із заробітної плати за період з 01.02.2020 по 14.12.2020 в розмірі 13 805,94 грн., суми компенсації за невикористану відпустку в розмірі 2 923,60 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку з 15.12.2020 по день винесення судового рішення, розмір якого станом на 21.01.2022 становить 57 501,60 грн., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати 119,97 грн., 50 000,00 грн. моральної шкоди та судові витрати.

В обґрунтування позову зазначав, що з 15.07.1997 працював на КП «Готель «Україна» ЗОР. З 03.04.2018 працював на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування КП «Готель «Україна» ЗОР. З 14.12.2020 позивач звільнений із займаної посади за власним бажанням за ст. 38 Кодексу законів про працю України, відповідно до наказу КП «Готель «Україна» ЗОР про припинення трудового договору (контракту)» № 13-к від 14.12.2020.

З 01.02.2020 по 14.12.2020 позивачеві не виплачувалась заробітна плата, розрахунок при звільненні не проведено. Так, оклад позивача згідно зі штатним розписом становив 37,83 грн. на годину. Частина заробітної плати за лютий 2020 року розміром 508,00 грн. позивачеві сплачено. Розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.02.2020 по 14.12.2020 становить 13 805,94 грн., яку позивач просив стягнути на його користь з відповідача.

Також у цей період позивач не перебував у щорічній відпустці, а тому також просив стягнути з відповідача на його користь компенсацію за 40 днів невикористаної відпустки, що складає 2 923,60 грн.

Оскільки дотепер розрахунок із позивачем не проведено, на підставі ст.ст. 116, 117 КЗпП України з відповідача на її користь також підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку з 15.12.2020 по день ухвалення судом рішення у цій справі. З 15.12.2020 по 21.01.2022 (день підписання позовної заяви) минуло 57 тижнів, тобто 2 280 робочих годин, а тому станом на день підписання позовної заяви середній заробіток за час затримки розрахунку становить 57 501,60 грн.

Крім того, зазначає, що невиплатою заробітної плати у строки, передбачені законом, йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях та переживаннях, викликаних порушенням права на оплату праці, необхідністю додавання зусиль для організації свого життя в забезпеченні себе та членів своєї сім`ї, що призвело до тривалого емоційного напруження, погіршення життєвих умов. Моральну шкоду оцінює у 50 000,00 грн., яку просить стягнути з відповідача на свою користь, та усі судові витрати по справі

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 18.02.2022 позовну заяву залишено без руху, позивачеві надано строк для усунення виявлених судом недоліків 10 днів з дня отримання копії ухвали.

25.04.2022 в порядку усунення недоліків від відповідача надійшло клопотання про звільнення його від сплати судового збору.

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 29.04.2022 задоволено частково клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору, позивачеві відстрочено сплату судового збору розміром 1 984,80 грн. до ухвалення рішення у справі, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у судове засідання, встановлено строки для подання заяв по суті справи.

30.05.2022 до суду від Комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної радив особі його директора Приладишева В.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що з 03.04.2020 КП «Готель «Україна» Запорізької обласної ради перебуває у простої, у зв`язку з чим працівникам, у тому числі й позивачу, нараховувалось 2/3 частини заробітної плати щомісячно, проте з лютого 2020 року заробітна плата працівникам, в тому числі й позивачу, не виплачується через нездійснення підприємством господарської діяльності. Вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки, компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплат та стягнення моральної шкоди залишив на розсуд суду.

Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.

Дослідивши та проаналізувавши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив наступне.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст.ст. 4, 5 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 21, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Судом встановлено, що сторони перебували у трудових правовідносинах з 15.07.1997 по 14.12.2020. Відповідно до копії наказу (розпорядження) № 91 від 15.07.1997 ОСОБА_1 прийнятий на посаду начальника холодильного обладнання за терміновим трудовим договором. Відповідно до копії наказу (розпорядження) № 112 від 18.08.1997 ОСОБА_1 переведено на посаду майстра експлуатації та ремонту радіоелектронного та електричного обладнання. 03.04.2018відповідно до копії наказу (розпорядження) № 13-к від 02.04.20218, ОСОБА_1 переведено на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування КП «Готель «Україна» ЗОР. Наказом (розпорядженням) № 13-к про припинення трудового договору (контракту) від 14.12.2020 ОСОБА_1 звільнено з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Цього ж дня ОСОБА_1 ознайомлено із даним наказом.

У трудовій книжці НОМЕР_1 містяться записи про прийняття на роботу ОСОБА_1 15.07.1997 та звільнення з роботи 14.12.2020.

Також судом встановлено, що відповідач КП «Готель «Україна» ЗОРсвоєчасно не виплатив позивачеві заробітну плату, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Факт та розмір заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 підтверджено довідкою КП «Готель «Україна» ЗОР№ 6/01 від 21.01.2022, відповідно до якої заборгованість по заробітній платі за лютий 2020 р. погашена частково в розмірі 508,00 грн., остаточна заборгованість станом на 21.02.2022 становить 13 805,94 грн. (без урахування податків та інших обов`язкових платежів).

Дані про виплату КП «Готель «Україна» ЗОРпозивачу заборгованості по заробітній сплаті станом на день розгляду справи відсутні.

Отже, з`ясувавши обставини справи та оцінивши надані докази, суд вважає встановленим та доведеним, що сторони перебувають в трудових правовідносинах, але в порушення вимог ст. 43 Конституції України, ст. 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» відповідач з лютого 2020 року і до теперішнього часу не виплачує позивачу нараховану за період з 01.02.2020 по 14.12.2020 заробітну плату, у зв`язку з чим суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 13 805,94 грн. (без урахування податків та інших обов`язкових платежів).

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічна норма закріплена у ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки».

Згідно з ч. 5, 6 ст. 10 цього Закону право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. У разі надання працівникові зазначених щорічних відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, за винятком випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті.

Згідно з довідкою відповідача № 6/01 від 21.01.2022 кількість днів невикористаної відпустки за даний період з 01.02.2020 по 14.12.2020 складає 40 календарних днів, а розмір компенсації за невикористані дні щорічної відпустки становить 2 923,60 грн.

Отже, суд вважає вимоги позивача про стягнення компенсації за невикористану відпустку обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне.

За змістом частини першої ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Так, згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Вищенаведене зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18), в якій також йдеться про відсутність чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця у механізмі компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що слід мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, звернула увагу, що у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Справедливість та добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Частиною 3 статті 13 ЦК України також встановлено недопустимість дій особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Суд, враховуючи, що заборгованість по заробітній платі та компенсація за невикористану відпустку більше ніж у 3,5 разів менша ніж сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обчислена позивачем у позовній заяві (57 501,60 грн.), вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 15 000,00 грн.

Отже, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню.

Разом із цим, в позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача компенсацію втрати частини грошових доходів (заробітної плати) загальним розміром 119,97 грн. у зв`язку із порушенням термінів їх виплати.

Компенсація втрати частини заробітної плати в зв`язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги, проводиться згідно з вимогами Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Згідно зі ст. 3 вказаного Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно зі ст. 4 цього Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Станом на день звільнення відповідач мав заборгованість перед позивачем по заробітній платі за період з 01.02.2020 року по 30.11.2020, що не заперечується відповідачем. При цьому, на день звільнення позивача з роботи 14.12.2020 йому не була нарахована та виплачена заробітна плата та вищезазначена компенсація.

Оскільки відповідачем не заперечуються у відзиві на позовну заяву зазначені позовні вимоги, суд приймає до розгляду розрахунок позивача компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплат в розмірі 119,97 грн.

Дослідивши зміст вказаного розрахунку, суд доходить висновку, що він відповідає вимогам ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація у зазначеному розмірі.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає таке.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Як було встановлено судом, внаслідок протиправних дій відповідача, порушення відповідачем законних прав позивача, а саме невиплати їй нарахованої заробітної плати, тобто порушення відповідачем конституційного права позивачу на оплату праці, було порушено звичний для останньої уклад життя, що завдало їй моральних страждань, які виразились у неотриманні коштів на проживання протягом тривалого періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідність докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, що визнається судом моральною шкодою, яка підлягає компенсації з урахуванням розміру невиплачених відповідачем сум, обсягу та тривалості завданих моральних страждань.

Отже, враховуючи характер, тривалість та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у її житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають частковому задоволенню на суму 3 000,00 грн.

Підсумовуючи все вищевикладене, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на її користь заборгованості по заробітній платі розміром 13 805,94 грн., компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки розміром 2 923,60 грн., відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку розміром 15 000,00 грн., компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати 119,97 грн.,та моральної шкоди розміром 3 000,00 грн.

Окрім того, на підставі положень ст. 141 ЦПК України та враховуючи, що позивачеві було відстрочено сплату судового збору, у зв`язку із чим останній не поніс судові витрати за сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати зі сплати судового збору за позовними вимогами немайнового характеру в сумі 1 984,80 грн., та за позовними вимогами майнового характеру (щодо яких позивач звільнений від сплати судового збору) пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 317,54 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 430 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради про стягнення заборгованості із заробітної плати, суми компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної радина користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з 01.02.2020 по 14.12.2020 у розмірі 13 805 (тринадцять тисяч вісімсот п`ять) гривень 94 копійок, компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки у розмірі 2 923 (дві тисячі дев`ятсот двадцять три) гривні 60 копійок, відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплат у розмірі 119 (сто дев`ятнадцять) гривень 97 копійок, та моральної шкоди розміром 3 000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної радисудовий збір у дохід держави розміром 2 302 (дві тисячі триста дві) гривні 34 копійок.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в межах суми платежу за один місяць.

Рішення ухвалене за наслідками розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та складене в повному обсязі 06 червня 2022 року.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 Цивільного процесуального кодексу України:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 адреса: АДРЕСА_1 ;

Відповідач Комунальне підприємство «Готель «Україна» Запорізької обласної ради, , юридична адреса: пр. Соборний, буд. 162-А, м. Запоріжжя, 69005.

Суддя Н.І.Рибалко