Справа № 758/9433/20 Головуючий в суді І інстанції Ларіонова Н.М.
Провадження № 22-ц/824/4097/2022 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Подільської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання права користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року позивачі звернулися до суду із вказаним позовом, який обґрунтовували тим, що з 1995 року вони постійно проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказували, що у даній квартирі був зареєстрованим та проживав ОСОБА_3 , дядько ОСОБА_2 та двоюрідний дід ОСОБА_1 , який у зв`язку з погіршенням стану здоров`я запропонував їм проживати разом з ним, та який проживав з ними у спірній квартирі до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначали, що 11 грудня 2019 року ОСОБА_3 надав нотаріальну згоду на реєстрацію місця проживання у даній квартирі ОСОБА_1 , але останній за життя двоюрідного діда не встиг зареєструватись у зв`язку із тривалим зняттям з військового обліку Деснянського РВК у м.Києві та постановкою на військовий облік в Подільському РВК м. Києва.

Після постановки на облік у Подільському РВК м. Києва ОСОБА_1 27 липня 2020 року подав заяву про реєстрацію свого місця проживання за даною адресою до Відділу з питань реєстрації місця проживання Подільської РДА у м. Києві, але 27 липня 2020 року йому було відмовлено.

Вважали, що на підставі ст.65 ЖК України як особи, що вселились до квартири за згоди наймача та проживали в ній до смерті останнього, відсутності іншого житла у ОСОБА_1 та продовження проживання в квартирі, вони набули права користування 3-кімнатною квартирою за адресою: АДРЕСА_1 та просили визнати за ними право користування вказаною квартирою.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовував доводи апеляційної скарги тим, щомісцевий суд безпідставно не врахував, що позивачі довели своє право проживати у спірній квартирі, в яку вони вселилися за згоди квартиронаймача та проживали у ній до смерті останнього, несли витрати на утримання квартири, та продовжують проживати у спірній квартирі, що відповідно до вимог ст.64 ЖК УРСР свідчить про набуття ними права користування спірною квартирою.

Від представника Подільської РДА надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказує, що рішення суду є законним та обґрунтованим та просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Від представника позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи з посиланням на неможливість прибуття в судове засідання, однак жодних належних та допустимих доказів на підтвердження поважності зазначеного до заяви не долучено, а відтак колегія суддів вважає за необхідне відхилити дане клопотання як необґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами того, що вони постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та можуть бути визнані членами сім`ї наймача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_3 (а.с.18).

ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_6 та змінила прізвище на ОСОБА_7 (а.с.16).

ОСОБА_6 та ОСОБА_8 є батьками ОСОБА_9 (а.с.14).

ОСОБА_9 уклала шлюб з ОСОБА_10 та змінила прізвище на ОСОБА_11 (а.с.15).

ОСОБА_10 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_2 , належить до державного житлового фонду, наймачем якої був ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (дядько ОСОБА_2 та двоюрідний дід ОСОБА_1 ).

Згідно свідоцтва про смерть від 09.03.2020 р., виданого Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Києві у віці 70 років (а.с.17).

За своє життя, ОСОБА_3 заявою від 11.12.2019 р., яка посвідчена приватним нотраіусом КМНО Бровченко М.О. за реєстром № 1571), надав згоду на реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , і просив зареєструвати місце його проживання за вказаною адресою безстроково. Згідно даної заяви, вона була підписана в зв`язку із хворобою ОСОБА_3 у Київській міській клінічній лікарні № 8 (а.с.19).

27.07.2020 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Відділу з питань реєстрації місця проживання Подільської РДА у м.Києві про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , додавши вищевказану згоду ОСОБА_3 , але в цей же день в реєстрації місця проживання за вказаною адресою йому було відмовлено (а.с.27).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

У статті 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність реєстрації за місцем проживання само по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (зі змінами) вказано, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення саме по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктом 1 статті 8 Конвенції гарантовано кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом першої інстанції встановлено, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами того, що вони є членами сім`ї наймача, які проживали разом з ним з 1995 року у спірній квартирі, позаяк ОСОБА_2 перебуває в зареєстрованому шлюбі з батьком ОСОБА_1 - ОСОБА_10 , а тому в силу ст.64 ЖК України вона не могла бути членом сім`ї наймача квартири - ОСОБА_3 , а ОСОБА_1 до досягнення ним повноліття ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) в силу вимог закону був членом сім`ї своїх батьків - ОСОБА_10 та ОСОБА_2 , у зв`язку з чим також не міг бути членом сім`ї ОСОБА_3 , а після досягнення повноліття та до часу смерті ОСОБА_3 позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що він був членом сім`ї ОСОБА_3 та вів спільне господарство з наймачем спірної квартири до дня смерті останнього.

До того ж, місцевим судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має зареєстроване місце проживання з 17.02.2011 р. за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.10).

Також встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , має зареєстроване місце проживання з 25.09.1979 р. за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.13).

В судовому засіданні суду першої інстанції, ОСОБА_2 вказала про те, що їй на праві власності належить 1/4 частина квартири за адресою свого зареєстрованого місця проживання.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказані обставини дають підстави дійти висновку про відмову у задоволенні позову, позаяк позивачами не доведено належними та допустимими доказами того, що вони постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та можуть бути визнані членами сім`ї наймача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених у справі фактичних обставини та висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх спростував.

Твердження апелянта про те, що позивачі набули права користування спірною квартирою на підставі ст.65 ЖК УРСР відхиляються колегією суддів, так як ґрунтуються на власному тлумаченні апелянтом положень житлового та цивільного законодавства.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: