Справа № 362/3378/18 Головуючий 1 інстанція- Ковбель М.М.
Провадження № 22-ц/824/4538/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 липня 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Садівничого товариства «Будівельник», треті особи: ОСОБА_3 , Данилівська сільська рада Васильківського району Київської області про припинення дій, що порушують право,-

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ГО «Садівниче товариство «Будівельник» про припинення дій, що порушують право. Вимоги мотивовані тим, що вона є власником земельної ділянки розміром 0,06 га і садового будинку, розташованих в Садівничому товаристві «Будівельник» на АДРЕСА_1 . Вказувала, що відповідачем їй виставлено рахунок по оплаті заборгованості за електроенергію у розмірі 19358,84 грн., до якого включено вартість електролічильника та його встановлення. Посилаючись на відсутність боргу і неправомірні дії, просила зобов`язати відповідача припинити дії, які порушують її права, а саме намір відключити електроенергію.

У червні 2018 року з аналогічними позовними вимогами до ГО «Садівниче товариство «Будівельник» звернувся ОСОБА_2 власник ділянки і будинку на АДРЕСА_2 .

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 жовтня 2018 року обидва позови об`єднані в одне провадження.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2021 року задоволено клопотання позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і провадження у справі закрито на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України за відсутністю предмета спору.

В цей же день 23 листопада 2021 року Васильківським міськрайонним судом Київської області постановлена ухвала, якою вирішено питання відшкодування витрат на правничу допомогу. Стягнуто з позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ГО «Садівниче товариство «Будівельник» 12000 грн. з кожного у якості компенсації понесених витрат на професійну правничу допомогу.

- 2 -

Не погоджуючись із ухвалою про відшкодування витрат на правничу допомогу, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції щодо стягнення судових витрат і закрити провадження у справі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. Скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала не постановлювалася в судовому засіданні та не проголошувалася, матеріали щодо витрат на правничу допомогу судом не досліджувалися, що свідчить про фальсифікацію ухвали. Посилаючись на ч.5 ст.142 ЦК України, суд не звернув уваги, що вимоги від відповідача про компенсацію витрат внаслідок необгрунтованих дій не надходило, що є порушенням її прав на справедливий суд, передбачених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2021 рокущодо відшкодувань витрат на правничу допомогу, яка за формою та змістом повністю відповідає апеляційній скарзі ОСОБА_1 .

Відповідач ГО «Садівниче товариство «Будівельник» в особі представника адвоката Масловського І.А. надіслав електронною поштою пояснення на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно стягнув витрати на правничу допомогу, з огляду на закриття провадження, а доводи апеляційних скарг позивачів є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду. Просив розглядати справу у його відсутність з огляду на його перебування у ЗСУ.

В суді апеляційної інстанції представник позивачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 адвокат Канівець О.М. подані апеляційні скарги та викладені в них доводи підтримала, просила задоволити та скасувати оскаржувану ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської областіяк незаконну.

Представник відповідача ГО «Садівниче товариство «Будівельник» адвокат Масловський І.А. у надісланому електронною поштою поясненні на апеляційну скаргу просив розглядати справу у його відсутність з огляду на його перебування у ЗСУ. Просив відмовити у задоволенні скарги з огляду на її необгрунтованість.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що обидві апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Стягуючи із позивачів витрати на правничу допомогу на користь відповідача, суд першої інстанції виходив із наявності до цього підстав, передбачених ч.5 ст.142 ЦПК України.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, які не грунтуються на положеннях процесуального закону та матеріалах справи.

Згідно положень ч.5 ст.142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку

- 3 -

сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч.9 ст.141 ЦПК України).

Аналіз змісту наведених норм дає підстави для висновку, що покладення судових витрат на позивача у разі закриття провадження у справі можливе за умови доведення факту вчинення позивачем необґрунтованих дій або зловживання позивачем чи його представником процесуальними правами. Під такими діями слід розуміти завідомо безпідставне або штучне ініціювання судового провадженняза відсутності реального спору, вчинення позивачем свідомих недобросовісних дій, які свідчать про зловживання процесуальними правами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 640/1029/18, залишаючи в силі ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження з огляду на господарську юрисдикцію спору та відмову у стягненні витрат на правничу допомогу, Велика Палата вказала, що доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, ч.1 ст.55 Конституції України, п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч.1 ст.4 ЦПК України. Суд може обмежити реалізацію цього права, зокрема, у порядку, встановленому ст.44 ЦПК України. Проте, суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі, не встановив факт зловживання позивачем його процесуальними правами. При цьому Велика Плата Верховного Суду не погодилася з доводами відповідача про необґрунтованість дій позивача, виражених у «свідомому» поданні «безпредметного позову до суду неналежної юрисдикції», оскільки закриття провадження у справі не підтверджує ні відсутність спору позивача з відповідачем, ні відсутність предмета спору, ні свідоме порушення позивачем правил суб`єктної юрисдикції. Тому немає підстав для покладення на позивача витрат відповідача на правничу допомогу на підставі ч.5 ст.142 ЦПК України (п.п.42-46).

У постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 741/1681/17 Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу узв`язку із закриттям провадження у справі, послався, що законодавець, гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача (ч.5 ст.142 ЦПК України). При цьому звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст.ст.55, 124 Конституції України, та є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову, а добросовісні дії позивача спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист. Таким чином, саме по собі звернення з позовом до суду не свідчить про необґрунтованість дій позивачів, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивачів, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

У постанові Верховного Суду від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18, де, залишаючи без змін судові рішення про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу, Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції вірно виходив з того, що відсутні підстави для визнання дій позивача необґрунтованими, оскільки звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, тобто його дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу. При цьому

- 4 -

Верховний Суд вказав, щоіз системного тлумачення положень частин 5 та 6 ст.142, ч.9 ст.141 ЦПК України виходить, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами. Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, а суд має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Аналогічні правові позиції є усталеними і викладені цілому ряді постанов, в тому числі у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16-ц та від 03 липня 2019 року у справі № 543/408/17.

Як вище вказувалося, судом встановлено, що у червні 2018 року позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 як власники садових будинків звернулися до суду із позоваим до ГО «Садівниче товариство «Будівельник» про припинення дій, що порушують право, зокрема щодо неправомірного нарахування боргу за електроенергію.

Також, судом встановлено, що відповідачем не надано доказів і матеріали справи таких не містять, що дії позивачів є необґрунтованими та такими, що призвели до безпідставного понесення витрат відповідачем, як і відсутні докази про зловживання позивачами своїми процесуальними правами.

Постановлюючи ухвалу про стягнення витрат, суд першої інстанції послався лише на правову норму - ч.5 ст.142 ЦПК України, проте взагалі не зазначив в ухвалі коли саме вчинені позивачами необґрунтовані дії та в чому вони полягають. Наведене свідчить про порушення судом вимог процесуального закону щодо законності і обгрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав оскражувана ухвала суду не грунтується на матеріалах справи і вимогах процесуального закону та підлягає скасуванню.

З огляду на відсутність доказів про необґрунтовані дії позивачів щодо пред`явлення позову, заява представника відповідача про вдішкодування витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягає.

Водночас коелгія суддів зазначає, що вимоги обох апеляційних скарг про закриття провадження є надуманими і безпідставними, бо вирішення питання про відшкодування судових витрат не потребує ні відкриття провадження, ні його закриття, як помилково вважають позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Даючи оцінку доводам апеляційних скарг, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення

- 5 -

обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволити частково.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2021 року про відшкодування судових витрат скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви представника відповідача Садівничого товариства «Будівельник» про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: