КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 2-о/754/285/21 Головуючий 1 інстанція - Костриця В.В.
Провадження № 22-ц/824/3968/22 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 квітня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Олійника В.І., Сушко Л.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника-адвоката Базик Олексія Павловича на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року по справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису,-

ВСТАНОВИЛА:

Заявник ОСОБА_4 звернулась до Деснянського районного суду м. Києва із заявою про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що останній систематично вчиняє насильницькі дії відносно неї та дітей, морально її принижує. Ці діяння мають характер мордувань і поєднані з фізичним та психологічним насильством.

Вимоги заяви мотивовані тим, що вона неодноразово зверталася до працівників поліції із заявами, при цьому протягом перебування у шлюбі за місцем реєстрації по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , маючи прямий умисел на заподіяння фізичного та психологічного страждання на грунті особистих неприязних відносин систематично вчиняв фізичне та психологічне насильство щодо ОСОБА_4 , принижуючи її честь та гідність шляхом вживання щодо неї нецензурної лексики, образ, залякування, намаганнях вдарити та погрозах фізичною розправою, доведення до емоційних та нервових зривів, неодноразово зазнавала і фізичного насильства - побиття. Після побоїв була змушена звернутися до закладів охорони здоровя, в підтвердження чого були отримані довідки. Це неодноразові звернення, коли вже самостійно справитися з завданою шкодою ОСОБА_4 не мала змоги. Психологічно насилля зазнавали і доньки, які проживали в одній квартирі та приниження і побиття відбувалося на їхніх очах. Протягом останніх двох років з 2018 по 2019 p.p. виганяв з квартири, примушував збирати речі та переїздити в недобудову, в яку ОСОБА_4 вклала особисті кошти. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01.03.2021 року шлюб розірваний. Після розлучення постійно за місцем реєстрації не проживає, однак насилля не припинилося, продовжує телефонувати, шантажувати відібранням майна (автомобіля), погрожує зламати замки в квартирі, вигнати її та доньку на вулицю та залишити без житла. Розлучившись, сподівалась, що насильство припиниться, але ситуація стала ще гіршою, оскільки ОСОБА_3 щодня телефонує їй та доньці, що призвело до психологічних страждань та погіршення якості життя, що виразилось у формі втрати енергійності, втоми, фізичного дискомфорту, втрати повноцінного сну та відпочинку. Своїми діями вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 126-1 КК України, тобто домашнє насильство щодо членів родини. 29.03.2021 року звернулася з заявою про злочин до Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві. 03.04.2021 року з`явився за місцем роботи за адресою: АДРЕСА_2 , де розміщені медичні кабінети ФОП ОСОБА_4 та влаштував сварку з донькою ОСОБА_4 , яка працює бухгалтером, в присутності пацієнтів закладу, оскільки ОСОБА_3 пришов з вимогою віддати автомобіль та оглядав обладнання. Вона, ОСОБА_4 , в той час перебувала з пацієнтом, а донька просила батька покинути приміщення та не вчиняти скандал, останній покинув після виклику поліції. Того ж дня було написано заяву до Шевченківського управління поліції. Зазначає також про те, що ОСОБА_8 перешкоджає користуватися спільним майном, а саме автомобілем «Мітсубіші». Вона, ОСОБА_4 , завжди на прохання ОСОБА_3 надавала автомобіль, останній в свою чергу відмовлявся його повертати, незважаючи, що в період карантину автомобіль є єдиним засобом для пересування. Вона та донька перебувають у напруженому стресовому стані, що спричинило погіршення стану здоров`я.

У зв`язку з вищевикладеним, просила суд видати обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 , поклавши на нього на строк 6 (шість) місяців такі обов`язки (а.с.35-42):

- заборонити перебувати в місці проживання - перебування ОСОБА_4 , а саме в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- наближатися ближче ніж на 50 метрів до місця офіційного працевлаштування ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 ;

- заборонити вести листування, телефонні переговори, контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;

- усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної суміної власності автомобілем «Мітсубіші».

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 червня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Базик Олексія Павловича подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також в зв`язку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Отже, є всі підстави для скасування рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року та ухвалення нового рішення про задоволення заяви про встановлення обмежувального припису.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, зареєстрованому 28 квітня 1990 року Плахтіївською сільською радою Саратського району Одеської області, а/з 17.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2021 року шлюб розірвано.

Звертаючись до суду, заявник зазначива, що протягом перебування у шлюбі ОСОБА_3 , маючи прямий умисел на заподіяння фізичного та психологічного страждання систематично вчиняв фізичне та психологічне насильство шляхом вживання щодо неї нецензурної лексики, образ, залякування, намаганнях вдарити та погрозах фізичною розправою, доведення до емоційних та нервових зривів, неодноразово зазнавала і фізичного насильства - побиття, з приводу чого зверталася до закладів охорони здоров`я. Психологічно насилля зазнавали і доньки, які проживали в одній квартирі та приниження і побиття відбувалося на їхніх очах. Протягом останніх двох років з 2018 по 2019 p.p. виганяв з квартири. Після розлучення постійно за місцем реєстрації не проживає, однак насилля не припиниллся, продовжує телефонувати, шантажувати відібранням майна (автомобіля), погрожує зламати замки в квартирі. Своїми діями вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 126-1 КК України. 29.03.2021 року звернулася з заявою про злочин до Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві. 03.04.2021 з`явився за місцем роботи та влаштував сварку з донькою ОСОБА_4 , оскільки пришов з вимогою віддати автомобіль та оглядав обладнання. Зазначає також про те, що ОСОБА_8 перешкоджає користуватися спільним майном, а саме автомобілем «Мітсубіші». Вона, ОСОБА_4 , завжди на прохання ОСОБА_3 надавала автомобіль, останній в свою чергу відмовляється його повертати, незважаючи, що в період карантину автомобіль є єдиним засобом для пересування. Вона та донька перебувають у напруженому стресовому стані, що спричинило погіршення стану здоров`я.

На підтвердження своїх доводів щодо обставин вчинення домашнього насильства, а також необхідності видачі обмежувального припису, заявник надала до суду першої інстанції наступні докази:

копію заяви про вчинення злочину за ст. 126-1 КК України від 29 березня 2021 року;

- докази звернення в поліцію 03 квітня 2021 року за номером єдиного обліку заяв та повідмлень про кримінальні правопорушення;

заяви -запити до Шевченківського та Деснянського управління поліції від 27 квітня 2021 року стосовно отримання інформації про розгляд та рух наданих заяв;

висновок лікаря-психіатра від 09 квітнч 2021 року відносно старшої доньки;

- довідка, за якою засвідчено факт звернення заявника 13 серпня 2018 року у медичний заклад та констатований діагноз - забійна рана мяких тканин потиличної ділянки;

довідка від 06 жовтня 2020 року, видана КНЕП «Консультативно - діагностичний центр дніпровського району м. Києва»;

пояснення ОСОБА_9 від 03 квітня 2021 року.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, що наявність зазначених вище доказів не є належними, допустимими та достатніми доказами по справі з метою підтвердження вчинення заінтересованою особою психологічного або фізичного насильства відносно заявника, оскільки не містять інформації про предмет доказування та не встановлюють причетність і вину ОСОБА_3 .

Також судом вірно відмічено, що матеріали справи не містять рішень, за наслідками звернень про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної чи кримінальної відповідальності, у тому числі за ст. 173-2 КУпАП. Переважно всі документи, долучені в якості доказів, складені та датовані після або напередодні розірвання шлюбу, що вказує на особисту неприязнь, непорозумінь (спору) на побутовому рівні з приводу поділу спільного майна.

Базовим нормативно - правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно- правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постражали від такого насильства.

Відповідно до п.п. З, 4, 14, 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі по тексту - Закон) домашнє насильство -це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно з п. 14 ст.1 Закону, психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждало!' особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Положенням ч. 2 ст. З Закону визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Розділом IV глави 13 ЦПК України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису.

Відповідно до ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до ст. 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Пунктами 6, 7 ч. 1 ст. 1 Закону передбачено, що кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

- заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

-усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

- обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

- заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування),

навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

- заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь- який спосіб спілкуватися з нею;

-заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

За п. 9 ч. 1ст. 1 цього ж Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь

- якому його прояві.

Тимчасові обмеження прав особи та його види мають бути пропорційними меті застосування і не повинні надмірно, у разі встановлення вини, обмежувати права заінтересованої особи.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

При вирішенні питання домашнього насильства, суд вважає за необхідне зазначити, що суд при оцінці даного питання, повинен переконатися, чи грунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі.

Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 листопада 2018 року (касаційне провадження № 61 -19328св 18) в результаті перегляду справи № 756/2072/18.

Крім того у вказаній постанові роз`яснено, що під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження в майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст.ст.316-317,319,320 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Проаналізувавши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обмежувальний припис в частині заборони ОСОБА_3 , перебувати у місці проживання (перебування) заявника є непропорційним меті застосування і може безпідставно порушити (обмежити) право власності заінтересованої особи. Так як ОСОБА_3 , починаючи з 2020 року не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а винаймає іншу квартиру, хоча при цьому, так само як і заявник, є співвласником квартири.

Вимоги заявника про усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності - автомобілем «Мітсубіші» також не підлягає задоволенню, оскільки як встановлено в судовому засіданні, автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності та заявником не зазеначено спосіб усунення перешкод у користуванні майном, тому відповідно до вимог заінтересована особа не може бути позбавлена права користування майном. Крім того, автомобіль знаходиться у виключному фактичному володінні заявника, місцезнаходження якого невідоме ОСОБА_3 , що підтвердила також в судовому засіданні заявник, яка зазначила, що орендувала гараж для автомобіля. Користуватися автомобілем ОСОБА_3 не має можливості, що є порушенням права спільної сумісної власності. У свою чергу, заявником не обгрунтована потреба у видачі обмежувального припису в контексті усунення перешкод у користуванні майном, а також ризики, які можуть настати у разі не вчинення такого обмежувального заходу.

Під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у скарзі, апеляційний суд не знаходить.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлений 28 квітня 2022 року.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: В.І. Олійник

Л.П. Сушко