Провадження № 22-ц/4808/102/22
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Фединяка В.Д., Максюти І.О.,

секретаря Петріва Д.Б.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Яремчук М.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Пастернак І. А. в м. Івано-Франківськ у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Івано-Франківська Перша державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Івано-Франківська Перша державна нотаріальна контора, про визнання недійсним заповіту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 27.05.2010 її тітка, ОСОБА_3 , заповіла їй двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 тітка померла у зв`язку з чим, 25.09.2017 вона звернулася до Івано-Франківської Першої державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини де дізналася, що 15.12.2015 ОСОБА_3 заповіла своє майно ОСОБА_2 .

Вважає заповіт, складений на користь ОСОБА_2 недійсним, оскільки на час складання такого її тітка ОСОБА_3 перебувала на психіатричному обліку в Івано-Франківській обласній психоневрологічній лікарні № 3 та страждала на тяжке хронічне психічне захворювання - FО1/0 судинна деменція.

Вказувала на те, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у справі № 344/1080/17 від 14.03.2017 її тітку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано недієздатною. Згідно із висновком судово-психіатричного експерта № 90/2016 від 15.03.2016, ОСОБА_3 страждає стійким хронічним психічним розладом -вираженою судинною (мультиінфарктною) деменцією, у зв`язку з чим, не здатна усвідомлювати свої дії та керувати ними.

На підставі викладеного, просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , посвідчений 15.12.2015 ОСОБА_4 , державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори та стягнути з відповідачки на її користь судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним заповіт ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , посвідчений 15.12.2015 ОСОБА_4 , державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори.

В задоволенні решти вимог позову - відмовлено.

На рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неналежну оцінку доказів по справі.

Вказує на те, що висновок судової експертизи складений з суттєвими порушеннями нормативних та методичних вимог, а саме: не проаналізовано показання сторін та свідків, у тому числі, лікаря психіатра ОСОБА_5 , не проведено в належному обсязі диференційну діагностику. Крім того, сама аргументація експертного висновку щодо наявності у ОСОБА_3 судинної (мультиінфарктної деменції) на момент складання заповіту є непереконливою.

Вважає, що для забезпечення повноти експертного дослідження необхідно було дослідити пояснення сторін по справі, нотаріуса, який посвідчував заповіт та інших свідків, які би могли описати особливості поведінки, висловлювань та способу життя ОСОБА_3 .

Із урахуванням викладеного вважає, що проведена експертиза не відповідає принципу повноти дослідження.

Звертає увагу на те, висновок експерта не має для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами. З огляду на це, просить врахувати, що нотаріус Дмитрук С.Д., яка посвідчувала спірний заповіт у судовому засіданні надала пояснення, що 15 грудня 2015 року ОСОБА_3 до нотаріальної контори прийшла сама, на момент посвідчення заповіту остання була психічно здоровою, дієздатною, розуміла значення своїх дій та могла керувати ними. Крім того, згідно із довідкою КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» № 779 від 27.01.2020, ОСОБА_3 у період з 01.01.2011 по 31.12.2015 на стаціонарному лікуванні у КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» не перебувала, на амбулаторний прийом до лікаря психіатра не зверталася, на обліку не перебувала. З огляду на це, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_3 на час посвідчення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Вказує також на те, що ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 червня 2021 року задоволено клопотання її представника про виклик в судове засідання психіатричного експерта Михайлів Н.П. для роз`яснення висновку судового-психіатричного експерта № 159/2019, складеного 26.07.2019. Однак, ухвала суду залишилася невиконаною, оскільки судового експерта не було допитано у судовому засіданні.

Крім того, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні її клопотань про виклик свідків та призначення повторної судово-психіатричної експертизи.

Враховуючи викладене, просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове про відмову у позові.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 посилається на безпідставність доводів апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно встановив усі обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, надав належну оцінку доказам.

Не погоджується із твердженнями апелянтки про порушення нормативних та методичних вимог при проведенні судово-психіатричної експертизи та щодо неповноти експертного дослідження, оскільки у справі відсутні будь-які об`єктивні дані чи відомості на підтвердження вказаних обставин. Не перебування ОСОБА_6 на час посвідчення заповіту на диспансерному обліку у КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» не суперечить змісту висновку експерта та характеру і перебігу діагностованого захворювання. Експерт ОСОБА_7 , яка проводила експертизу є судово-психіатричним експертом вищої кваліфікаційної категорії, 2-го кваліфікаційного класу, експертний стаж понад 18 років, а тому немає підстав сумніватися у її кваліфікації.

Крім того, висновком експерта від 15.03.2016, який проводився у межах справи про визнання ОСОБА_6 недієздатною, встановлено аналогічне захворювання, згідно із яким остання позбавлена можливості усвідомлювати свої дії та керувати ними, що свідчить про узгодження матеріалів справи та відсутність підстав для проведення повторної експертизи.

Щодо доводів апеляційної скарги з приводу невиконання ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 червня 2021 року про виклик в судове засідання психіатричного експерта Михайлів Н.П. для роз`яснення висновку судового-психіатричного експерта № 159/2019, складеного 26.07.2019, ОСОБА_1 вказує на те, що ініціатива щодо виклику експерта виходила від ОСОБА_2 . Судовий експерт прибував у судові засідання, однак ані ОСОБА_2 , ані її представник після постановлення вказаної ухвали не з`являлися до суду, у зв`язку з чим пояснення в експерта судом відібрані не були.

Крім того, вказує на те, що суд обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_2 , про виклик свідків, так як це клопотання було подано несвоєчасно, з порушенням вимог частини 3 статті 91 ЦПК України та у ньому не зазначалося, які обставини можуть підтвердити свідки.

Враховуючи викладене, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8 просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заступник завідувача Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Федина А.М. подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника (а.с. 102, том 2).

Апелянтка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася. Її представник - адвокат Синишин П.Є. подав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з хворобою.

Однак, враховуючи вимоги статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, вимоги частини 2 статті 372 ЦПК України, згідно із якою неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справ, а також зважаючи на те, що апелянтка не позбавлена була можливості брати участь у судовому засіданні самостійно, а розгляд справи уже відкладався за клопотанням сторони апелянтки, суд вирішив за можливе розглянути справу за відсутності представника апелянтки.

Вказаний висновок суду узгоджується із практикою Європейською суду з прав людини та Верховного Суду.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Згідно висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц, якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується дублікатом свідоцтва про право власності, виданим Департаментом комунального господарства, транспорту і зв`язку 30 квітня 1993 року (а.с. 164, том 1) та свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченим Фединою А.М., державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори 24 січня 2000 року (а.с. 179, том 1).

Згідно із заповітом, посвідченим ОСОБА_9 , приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу 27 травня 2010 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на випадок своєї смерті зробила розпорядження, за яким всю належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 6, том 1).

Вказаний заповіт зареєстровано у Спадковому реєстрі, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 27.05.2010 (а.с. 7, том 1).

Згідно із заповітом, посвідченим ОСОБА_4 , державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори 15 грудня 2015 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все належне їй майно заповіла, де б воно не було та з чого би воно не складалося і взагалі все те, що їй належатиме і на що за законом вона матиме право, заповіла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.153, том 1).

Відомості про вказаний заповіт внесено до Спадкового реєстру, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 15.12.2015 (а.с. 153, зворот, том 1).

Згідно із висновком судово-психіатричного експерта № 90/2016 від 15.03.2016, підекспертна ОСОБА_3 тривалий час страждає загальним атеросклерозом в тому числі і атеросклерозом судин головного мозку, що спричинили ураження тканин мозку (вторинна мозкова атрофія) та формування недоумства - судинної (мультиінфарктної) деменції, про що свідчить дезорганізація психічних процесів, наявність вираженого інтелектуально-мнестичного зниження, що призвело до повної десоціалізації підекспертної і позбавляє її здатності усвідомлювати свої дії і керувати ними.

ОСОБА_3 страждає стійким хронічним психічним розладом - вираженою судинною (мультиінфарктною) деменцією (а.с. 21-24, том 1).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 березня 2017 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано недієздатною. Призначено ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 опікуном ОСОБА_3 (а.с. 8-12, том 1).

Згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим повторно Івано-Франківським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Івано-Франківській області 11.05.2017, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.152, зворот, том 1).

17.05.2017 ОСОБА_2 звернулася до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 (а.с.152, том 1).

25.09.2017 ОСОБА_1 звернулася до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 до (а.с.169, том 1).

Згідно із висновком судово-психіатричного експерта № 159/2019 від 26.07.2019, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час складання заповіту 15.12.2015 державним нотаріусом Дмитрук С.Д. страждала судинною (мультиінфарктною деменцією), що згідно МКХ-10 F01.1. За своїм психічним станом ОСОБА_3 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту 15.12.2015 (а.с. 120-124, том 1).

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Оскільки у частині першій статті 225 ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки психічний стан особи може змінюватись.

Висновок про недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи у справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, інші докази (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, у постановах Верховного Суду: від 14 листопада 2018 року у справі № 359/3849/14-ц (провадження № 61-5896св18),від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 27 жовтня 2021 року у справі № 182/6521/16 (провадження № 61-1461св21), від 10 листопада 2021 року у справі № 212/1409/18 (провадження № 61-9053св21).

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

Вирішуючи спір, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову і визнання заповіту недійсним.

Так, згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 159/2019 від 26.07.2019, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час складання заповіту 15.12.2015 державним нотаріусом Дмитрук С.Д. страждала судинною (мультиінфарктною деменцією), відтак не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Отже, вказаним висновком експерта встановлено абсолютну неспроможність ОСОБА_3 на час складання заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. При цьому, зазначений висновок експерта є чітким, містить конкретну відповідь на поставлене запитання та узгоджується з іншими матеріалами справи, у тому числі, висновком судово-психіатричного експерта № 90/2016 від 15.03.2016, згідно із яким ОСОБА_3 тривалий час страждає загальним атеросклерозом в тому числі і атеросклерозом судин головного мозку, що спричинили ураження тканин мозку (вторинна мозкова атрофія) та формування недоумства - судинної (мультиінфарктної) деменції, про що свідчить дезорганізація психічних процесів, наявність вираженого інтелектуально-мнестичного зниження, що призвело до повної десоціалізації підекспертної і позбавляє її здатності усвідомлювати свої дії і керувати ними.

Доводи апелянтки про те, що ОСОБА_3 до посвідчення заповіту не перебувала на обліку в лікаря психіатра не заслуговують на увагу, оскільки як пояснила суду апеляційної інстанції експерт ОСОБА_10 , мультиінфарктна деменція це хвороба, яка виникає та розвивається поступово протягом тривалого часу і не виникає одномоментно. Аналогічні покази було надано в суді першої інстанції і лікарем ОСОБА_5 , який був допитаний в якості свідка і вказав на те, що раптовості у цій хворобі однозначно немає. Зазначене підтверджується і висновками експертів, які також містять акцент на те, що ОСОБА_3 уже тривалий час страждає психічними розладами, що в сукупності свідчить про правильність таких висновків.

Крім того, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції пояснень нотаріуса ОСОБА_4 , яка посвідчила заповіт і вказала на те, що сумнівів у здатності ОСОБА_3 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент посвідчення спірного заповіту у неї не виникало, оскільки нотаріус не є фахівцем в галузі медицини, а загальний стан оцінений нотаріусом не спростовує встановлених вище обставин.

Інші доводи апеляційної скарги щодо непереконливості висновку експерта та порушення експертом норм спеціального законодавства колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такі не підтверджуються жодними доказами.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши, що в момент складання оспорюваного заповіту ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав, передбачених статтею 225 ЦК України, для визнання заповіту недійсним.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 31.01.2022 року.

Суддя-доповідач: Л.В. Василишин

Судді: В.Д. Фединяк

І.О. Максюта