Постанова

Іменем України

26 січня 2022 року

м. Київ

справа № 186/1659/20

провадження № 61-17784св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дитини

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 26 травня 2021 року у складі судді Янжули С. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позову

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із ним.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначав, що між сторонами шлюб не був зареєстрований, однак ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_4 , який після припинення фактичних шлюбних відносин залишився проживати з відповідачем, однак періодично проживав з ним.

Із травня 2017 року позивач проживає з ОСОБА_5 , з якою 27 липня 2019 року зареєстрував шлюб. У дружини є син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає з ними.

З 2017 року його син все частіше залишався жити з ним. ОСОБА_6 та ОСОБА_4 потоваришували, ставляться один до одного як брати, ОСОБА_5 влаштувала обох дітей до одного дитячого садка, вони разом проводили багато часу, займалися вихованням обох хлопців.

У січні 2019 року відповідач поїхала на заробітки до Польщі, не повідомивши його про це, а сина залишила проживати з бабусею, після чого відповідач запропонувала сину перебратися жити до нього, на що той погодився, повідомив про це бабусю і став проживати з ним. Повернувшись із-за кордону, відповідач не заперечувала таку зміну місця проживання сина, він не перешкоджав дитині спілкуватися з матір`ю. З 01 вересня 2019 року ОСОБА_4 разом з ОСОБА_6 пішли до спільної школи, навчаються в одному класі, проводять спільно час, вважають себе братами, він та його дружина займаються їх вихованням та утриманням, дбають про дітей.

У серпні 2020 року відповідач вперше заговорила про зміну місця проживання сина з нею. Дитина перестала з нею спілкуватися, почала віддалятися від матері, не бажає ходити до неї в гості, відповідач же наполягає, погрожує, щоб син жив з нею, навіть забрала документи зі школи для переведення до іншого навчального закладу, але вони повернули документи, щоб дитина навчалася там, де звикла.

За рішенням суду з нього стягуються аліменти на користь відповідача на утримання сина в розмірі 25 %. З лютого 2019 року за спільною домовленістю відповідач передала йому банківську картку, на яку стягуються аліменти, для того, щоб ці кошти витрачалися саме на дитину, що вони і робили, однак у серпні 2020 року відповідач заблокувала картку, посилаючись на те, що робить це в інтересах дитини.

Він з дружиною, сином дружини ОСОБА_6 та своїм сином ОСОБА_4 проживають у двокімнатній власній квартирі, для дітей є окрема кімната, дитина забезпечена всім необхідним для проживання та розвитку. Він працює на шахті, отримує високу заробітну плату, його дружина також має місце роботи та заробіток, мають задовільний стан здоров`я, спиртними напоями не зловживає, характеризується позитивно, добре відноситься до сина, піклується про нього.

Відповідач проживає у двокімнатній квартирі, яка на праві приватної власності належить її бабусі, разом з нею там проживають її бабуся, мати, чоловік, двоюрідний брат, тобто п`ять осіб, окремої кімнати для проживання сина немає.

Відповідач до вересня 2020 року ніде не працювала, вона не слідкує за станом здоров`я сина, не займається його розвитком, вихованням, навчанням, не піклується про нього. Згідно з висновком психоемоційного стану дитини виявлено ознаки психологічного благополуччя та емоційного контакту у відносинах з батьком, його дружиною та її сином ОСОБА_6 , саме з ними ОСОБА_4 відчуває себе позитивно, а до відповідача у дитини переважно негативні емоції та конфліктне ставлення, наявні проблеми у стосунках, виявляє небажання зустрічатися з нею.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Першотравенський міський суд Дніпропетровської області рішенням від 26 травня 2021 року в задоволенні позову відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване інтересами самої дитини, враховуючи її сталі соціальні зв`язки, вік, місце навчання, психологічний стан, зокрема більшу прихильність до матері та бажання проживати з нею, а також необхідністю дотримання балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Дніпровський апеляційний суд постановою від 22 вересня 2021 року рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 26 травня 2021 року залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована законністю і обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 29 жовтня 2021 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 26 травня 2021 року і постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі № 542/1428/18, від 18 серпня 2021 року у справі № 303/3102/19, від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19, від 30 травня 2018 року у справі № 343/1500/15.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, рішення судів є необґрунтованими.

Суд першої інстанції не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, відповідно до якого визначено, що найкращим інтересам дитини відповідатиме її спільне проживання з батьком та проігнорував висновок психоемоційного стану дитини та інші надані ним докази, що призвело до неправильного вирішення спору.

Суди не виконали вимоги щодо всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх обставин справи в сукупності. Рішення судів містять невідповідність висновків при дослідженні доказів.

Суд апеляційної інстанції надав необ`єктивну оцінку фактичним обставинам та доказам, не врахував усіх аргументів, належним чином не вмотивував своє рішення, зробив хибний висновок усупереч фактичним обставинам і доказам.

У квартирі, де проживає мати дитини зі своїм чоловіком, неспокійне і небезпечне середовище для дитини, у якому є загроза зашкодити здоров`ю і розвитку дитини, адже чоловік відповідача, був осуджений та відбував покарання за кримінальний злочин, передбачений частиною другою статті 185 та частиною другою статті 186 КК України (крадіжка, грабіж). Після звільнення з місць позбавлення волі він систематично порушує громадський порядок і права інших громадян, неодноразово був притягнутий до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 178 КУпАП (розпивання алкогольних напоїв у заборонених місцях), двічі за частиною першою статті 130 КУпАП (керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння); наразі знаходиться під адміністративним наглядом за тяжкі злочини, ніде не працює, на попередження органів внутрішніх справ не реагує, знаходиться на обліку у психіатра.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

02 грудня 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками є ОСОБА_1 і ОСОБА_2

Сторони проживають окремо з 2014 року.

27 липня 2019 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , яка змінила прізвище на ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 має сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

08 червня 2019 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб із ОСОБА_12 та змінила прізвище на ОСОБА_2 .

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 10 березня 2015 року у справі № 186/268/15-ц з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнено аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу), починаючи з 23 лютого 2015 року до досягнення сином ОСОБА_4 трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , та на утримання сина в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, до повноліття дитини.

ОСОБА_1 працює у виробничому структурному підрозділі «Шахтоуправління Дніпровське» Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на посаді гірника підземного, загальна сума нарахованого доходу позивача за період з серпня 2019 року до липня 2020 року становить 181 784,35 грн, з яких сплачено аліменти в розмірі 34 736,38 грн (а. с. 21).

Позивач та його дружина мають задовільний стан здоров`я, що підтверджується відповідними довідками медичних закладів, що містяться в матеріалах справи.

Згідно з актом обстеження умов проживання від 20 серпня 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із січня 2018 року постійно проживають у квартирі АДРЕСА_1 , в якій створені належні умови для проживання, в сім`ї теплі взаємовідносини, взаємоповага (а. с. 24).

Із характеристики Комунального дошкільного навчального закладу «Калинка» від 20 серпня 2020 року № 127 видно, що ОСОБА_4 відвідував КДНЗ «Калинка» з 27 червня до 14 липня 2017 року та з лютого до травня 2019 року, за цей час його приводила та забирала ОСОБА_5 , з якою дитина на той час і проживала. Мати дитини за цей час з`явилася лише один раз.

Згідно з характеристикою учня 2-Б класу Першотравенської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 1 ОСОБА_4 від 20 серпня 2020 року № 402, ОСОБА_4 навчається у цій школі з 01 вересня 2019 року. Сім`я дитини - це ОСОБА_1 і його дружина ОСОБА_5 підтримує зв`язок з класним керівником, цікавиться успіхами дитини. Біологічна мама дитини - ОСОБА_2 відвідала батьківські збори у вересні 2019 року, протягом року до школи не приходила, шкільним життям дитини не цікавилася, батьківських прав не позбавлена, зі слів ОСОБА_5 , ОСОБА_4 протягом року більшість часу проживав з батьком та з нею.

Висновком щодо психоемоційного стану ОСОБА_4 , 2013 року народження, від 23 серпня 2020 року встановлено, що дитина розвинена відповідно віку, присутні ознаки тривожності та наявність захисних реакцій, присутні ознаки психологічного благополуччя та емоційного контакту у відносинах між сином і батьком, хлопчик сприймає себе частиною гри «батько - брат ОСОБА_6 - Руся», ідентифікує себе з батьком, відчуває по відношенню до нього позитивні емоції, по відношенню до матері у дитини переважають негативні емоції та конфліктне ставлення, присутні емоційні проблеми в стосунках, виражене небажання зустрічатися з нею, відсутня ідентифікація.

ОСОБА_2 працює у ДПТНЗ «Першотравенський гірничий ліцей» прибиральником службових приміщень, за період з 01 жовтня до 31 грудня 2020 року отримала заробітну плату в розмірі 15 844,95 грн.

Характеристикою з місця роботи від 12 січня 2021 року підтверджується, що ОСОБА_2 характеризується з позитивного боку, шкідливих звичок не має.

Талоном-повідомленням єдиного обліку № 57 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення від 06 січня 2021 року підтверджується, що ОСОБА_2 зверталася до Першотравенського ВП Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою, в якій просила вжити заходів до колишнього чоловіка ОСОБА_1 , який вчиняє домашнє насильство щодо їх спільного сина ОСОБА_4 , 2013 року народження, при цьому своєю бездіяльністю служба у справах дітей сприяє таким його діям.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області від 17 березня 2021 року № 71/0/2-21 визнано за доцільне місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , 2013 року народження, визначити разом із батьком ОСОБА_1 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду

та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга

підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема, щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Так, матеріали справи містять докази про те, що з 2018 року ОСОБА_4 проживає з батьком, його дружиною та її сином; ОСОБА_4 разом з ОСОБА_6 відвідував один дитячий садок, а зараз навчаються в одному класі; відповідач протягом року до школи не приходила, шкільним життям дитини не цікавилася; стосовно до матері у дитини переважають негативні емоції та конфліктне ставлення, наявні емоційні проблеми в стосунках, виражене небажання зустрічатися з нею, відсутня ідентифікація; орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 разом із батьком.

Однак, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції не сприяв усебічному і повному з`ясуванню обставин справи, не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Зазначаючи про більшу прихильність до матері та бажання дитини проживати з нею, суд першої інстанції не навів жодних доказів чим саме це підтверджується, та не надав оцінки висновку щодо психоемоційного стану ОСОБА_4 від 23 серпня 2020 року. Нібито враховуючи сталі соціальні зав`язки дитини, вік, місце навчання, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що протягом тривалого часу дитина проживає разом із батьком та його сім`єю, вважає сина дружини своїм братом, з яким він ходив до садочка, а наразі навчається з ним у школі в одному класі, при цьому шкільним життям дитини відповідач не цікавиться, у зв`язку з чим не встановив та не з`ясував чи не вплине зміна місця проживання дитини на її психологічний стан та емоційну стабільність, що буде суперечити її найкращим інтересам, адже у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційній стабільності та матеріальній забезпеченості. Вказуючи на те, що у якнайкращих інтересах дитини буде її проживання з матір`ю, суд не навів жодного аргументу, чим саме це підтверджується, окрім цитування норм матеріального права.

Отже, суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи та не навів доводів на підставі яких він не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не виправив допущені районним судом порушення, не дослідив зібраних у справі доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, та не надав правової оцінки доказам, що містяться в матеріалах справи, в результаті чого дійшов передчасних висновків про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

З огляду на викладене Верховний Суд приймає аргументи касаційної скарги щодо не встановлення судами фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, та не надання оцінки всім доказам, що їх містять матеріали справи.

Перевірка доводів касаційної скарги, пов`язаних з установленням фактичних обставин справи та оцінкою доказів у ній, перебуває поза визначеними статтею 400 ЦПК України межами перегляду справи в касаційному порядку.

Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому немає правових підстав для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень у цій справі.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

З метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), Верховний Суд дійшов висновку про передання справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного й об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов