Ухвала

Іменем України

01 червня 2022 року

м. Київ

справа № 362/1637/20

провадження № 61-1811ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу Київської обласної прокуратури на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури, за участю третьої особи - Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київської обласної прокуратури, за участю третьої особи - Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивував тим, що 27 вересня 2004 року заступник прокурора Обухівського району Київської області порушив кримінальну справу щодо нього. Через 14 років, 11 місяців та 30 днів від дати порушення кримінальної справи щодо ліквідатора Відкритого акціонерного товариства «Григорівський цукровий завод» (далі - ВАТ «Григорівський цукровий завод») ОСОБА_1 за обвинуваченням у злочині, пов`язаному з продажем майна ВАТ «Григорівський цукровий завод» у ліквідаційній процедурі, завершено та поставлено остаточну крапку в кримінальній справі, порушеній всупереч вимогам кримінально-процесуального закону. Під час розслідування кримінальної справи правоохоронними органами та судом вживалися процесуальні дії, які обмежували права позивача. Йому було незаконно повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, обрано запобіжні заходи, проведено численні обшуки та виїмки документів на роботі, за місцем проживання та Господарський суд Київської області незаконно наклав арешт на майно, незаконно відсторонив від роботи арбітражного керуючого у справі про банкрутство.

Через тривале перебування під слідством і судом позивачу завдано тривалих тяжких моральних страждань, порушені нормальні життєві зв`язки, ускладнились сімейні стосунки та відносини з партнерами та друзями.

З урахуванням психічного впливу, пред`явленням обвинувачення, позбавленням можливостей в повній мірі реалізації звичок і бажань, що призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків та вимагали додаткових зусиль для організації свого життя, пошук можливих та ефективних способів захисту порушених прав, погіршення стану здоров`я, зниження професійної репутації та інших негативних наслідків морального характеру, йому завдано моральну шкоду, розмір якої він оцінює в 3 240 000,00 грн.

Рішенням від 06 липня 2022 року Оболонський районний суд м. Києва позов задовольнив частково.

Стягнув з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 1 044 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

У решті позову відмовив.

Постановою від 08 грудня 2021 року Київський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури задовольнив частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 липня 2021 року змінив в частині визначення події, з якої обраховується заподіяння моральної шкоди, та порядку стягнення коштів.

Мотивувальну частину рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 липня 2021 року щодо визначення події, з якої обраховується період заподіяння моральної шкоди, виклав в редакції цієї постанови.

Виклав резолютивну частину рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 липня 2021 року у такій редакції: «Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1044000 грн у відшкодування моральної шкоди».

У решті рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 липня 2021 року залишив без змін.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у січні 2022 року, Київська обласна прокуратура просить скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Підставою касаційного оскарження Київська обласна прокуратуразазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування статті 23 ЦК України, статей 3, 4, 11-13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) та постановах Верховного Суду: від 25 квітня 2019 року у справі № 704/696/16, від 01 липня 2020 року у справі № 591/5911/17, від 23 вересня 2020 року у справі № 626/608/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 646/1806/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 340/451/18, від 11 березня 2019 року у справі № 629/795/19.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Суди встановили, що 27 вересня 2004 року заступник прокурора Обухівського району Київської області Манелюк І. М. порушив кримінальну справу № 66-732 щодо ОСОБА_1 .

Орган досудового слідства (прокуратура Обухівського району Київської області) обвинувачувала позивача у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 365 КК України, в тому, що, як арбітражний керуючий ВАТ «Григорівський цукровий завод» всупереч статті 29 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», перевищуючи свої службові повноваження, без згоди комітету кредиторів товариства 09 липня 2004 року перерахував суб`єкту підприємницької діяльності ОСОБА_2 35 000,00 грн, а 20 липня 2004 року - Приватному підприємству «Апстрім-Експерт» 20 000,00 грн за оцінку майна ВАТ «Григорівський цукровий завод».

26 жовтня 2004 року слідчий прокуратури Обухівського району Київської області Сотченко М. М. обрав ОСОБА_1 міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.

Постановою від 31 грудня 2004 року прокурор Київської області Стеценко В. А. порушив кримінальну справу щодо адвоката Шкабрія М. П. за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 365 КК України, і об`єднав цю справу з кримінальною справою № 66-732.

Постановою від 13 червня 2005 року прокурор Київської області Стеценко В. А. у кримінальній справі № 66-732 порушив кримінальну справу щодо адвоката Шкабрія М. П. за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 364 КК України.

Згідно із цією постановою арбітражний керуючий ВАТ «Григорівський цукровий завод» Шкабрій М. П., використовуючи своє службове становище, всупереч інтересам служби, на підставі звіту суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_3 про визначення вартості промислового обладнання банкрута, реалізував його за 55 000,00 грн як металобрухт Приватному підприємству фірмі «Бізнес-Інвест» за ціною 220,00 грн за тонну (у тому числі ПДВ), у той час як ОСОБА_3 була визначена ціна металобрухту у розмірі 220,00 грн за тонну без урахування ПДВ.

16 червня 2005 року слідчий прокуратури Обухівського району Калужинський A. B. кримінальну справу щодо ОСОБА_1 у частині пред`явленого обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 365 КК України закрив з формулюванням: «керуючись статтями 130, 141 КПК України». У постанові про закриття справи в частині пред`явленого обвинувачення відсутні посилання на підстави закриття справи, встановлені статтею 213 КПК України в редакції 1960 року.

20 липня 2005 року слідчий прокуратури Обухівського району Калужинський A. B. виніс постанову про перекваліфікацію діяння обвинуваченого. Згідно з цією постановою слідчий, керуючись статтями 94, 97, 98, 111, 112, 113 та 130 КПК України (1960 року) постановив перекваліфікувати діяння обвинуваченого ОСОБА_1 із зловживання службовим становищем, тобто злочину, передбаченого частиною першою статті 364 КК України, на зловживання службовим становищем, що спричинило тяжкі наслідки, тобто на злочин, передбачений частиною другою статті 364 КК України.

20 липня 2005 року слідчий прокуратури Обухівського району Калужинський A. B. пред`явив обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 364 КК України, 22 липня 2005 року обвинуваченому ОСОБА_1 оголосив про закінчення досудового слідства. 15 серпня 2005 року ОСОБА_1 підписав протокол пред`явлення йому матеріалів кримінальної справи.

21 липня 2005 року слідчий прокуратури Обухівського району Калужинський A. B. наклав арешт на належний позивачу автомобіль «Фольксваген Пассат», 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

26 липня 2007 року виконуючий обов`язки прокурора Обухівського району Київської області Манелюк І. М. порушив кримінальну справу щодо посадових осіб ВАТ «Григорівський цукровий завод», зокрема щодо позивача.

30 липня 2008 року прокурор Київської області Гардецький О. С. порушив кримінальну справу щодо позивача за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 365 КК України.

Орган досудового слідства (прокуратура Обухівського району Київської області) обвинувачує ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 365 КК України, а саме: в тому, що як арбітражний керуючий, ліквідатор ВАТ «Григорівський цукровий завод», будучи службовою особою, перевищив службові повноваження ліквідатора при відчуженні об`єкту незавершеного будівництва - 12-ти квартирного житлового будинку в с. Григорівка на вул. Комсомольській, який перебував у державній власності та знаходився на балансі ВАТ «Григорівський цукровий завод».

Постановою від 08 серпня 2008 року старший слідчий прокуратури Обухівського району Київської області Бозовуляк М. І. вручив позивачу постанову про притягнення як обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 365 КК України.

15 січня 2009 року державний обвинувач, старший помічник прокурора Обухівського району Київської області Паєнко С. В. оголосив у судовому засіданні постанову про зміну обвинувачення в суді, за змістом якої ОСОБА_1 , як ліквідатор ВАТ «Григорівський цукровий завод» «своїми умисними діями, що виразились у використанні службового становища всупереч інтересам служби в інтересах третіх осіб, що спричинило тяжкі наслідки, вчинив зловживання службовим становищем, що спричинило тяжкі наслідки, тобто злочин, передбачений частиною другою статті 364 КК України. Враховуючи викладене, керуючись статтею 277 КПК України, змінив пред`явлене ОСОБА_1 обвинувачення: пред`явив ОСОБА_1 обвинувачення у тому, що своїми необережними діями, що виразились в неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків, ОСОБА_1 вчинив службову недбалість, що спричинила тяжкі наслідки, тобто злочин, передбачений частиною другою статті 367 КК України».

24 лютого 2009 року Обухівський районний суд Київської області засудив ОСОБА_1 за частиною другою статті 367 КК України до 3 років позбавлення волі з позбавленням права займатись діяльністю арбітражного керуючого строком на 2 роки, без сплати штрафу. На підставі статті 75 КК України звільнив позивача від відбування основного покарання з випробуванням та іспитовим строком на 1 рік і 6 місяців і поклав обов`язки, передбачені пунктами 2, 3, 4 частини першої статті 76 КК України.

Ухвалою від 10 червня 2009 року Апеляційний суд Київської області вирок Обухівського районного суду Київської області від 24 лютого 2009 року скасував, а справу направив на новий судовий розгляд.

26 листопада 2010 року Обухівський районний суд Київської області позивач визнав винним та засудив за частиною третьою статті 365 та частиною другою статті 367 КК України та призначив покарання: за частиною третьою статті 365 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 7 років з позбавленням права обіймати посади чи займатись діяльністю, пов`язаною з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків на 3 роки; за частиною другою статті 367 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки з позбавленням права обіймати посади чи займатись діяльністю, пов`язаною з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків на 2 роки без сплати штрафу.

На підставі статті 70 КК України за сукупністю злочинів позивачу призначив остаточне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 7 років із позбавленням права обіймати посади чи займатись діяльністю, пов`язаною з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно - господарських обов`язків, на 3 роки без сплати штрафу. Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу залишив підписку про невиїзд.

Ухвалою від 14 квітня 2011 року Апеляційний суд Київської області вирок Обухівського районного суду Київської області від 26 листопада 2010 року скасував, а справу направив на новий судовий розгляд.

25 квітня 2012 року Обухівський районний суд Київської області виправдав позивача у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 367 КК України, за відсутністю події злочину та визнав винуватим і засудив за частиною третьою статті 365 КК України та призначив покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права обіймати посади чи займатись діяльністю, пов`язаною з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, на 3 роки.

На підставі статті 75 КК України позивача звільнив від відбування основного покарання з випробуванням та іспитовим строком на 3 роки і поклав обов`язки, передбачені пунктами 2, 3, 4 частини першої статті 76 КК України.

Ухвалою від 26 вересня 2012 року Апеляційний суд Київської області вирок Обухівського районного суду Київської області від 25 квітня 2012 року в частині виправдання ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 367 КК України на підставі пункту 1 статті 6 КПК України змінив. Постановив вважати ОСОБА_1 виправданим у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 367 КК України, на підставі пункту 2 статті 6 КПК України - за відсутності складу злочину.

Вирок Обухівського районного суду Київської області від 25 квітня 2012 року щодо ОСОБА_1 скасував в частині визнання засудженого винним за частиною третьою статті 365 КК України, а справу в цій частині направив на новий судовий розгляд.

Ухвалою від 08 жовтня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ вирок Обухівського районного суду Київської області від 25 квітня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 26 вересня 2012 року щодо ОСОБА_1 в частині виправдання його за частиною другою статті 367 КК України залишив без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення. Справу повернув до Обухівського районного суду Київської області.

19 червня 2014 року у судовому засіданні прокурор заявив клопотання про закриття кримінальної справи на підставі Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо імплементації до національного законодавства положень статті 19 Конвенції ООН проти корупції». Клопотання мотивував тим, що в діянні ОСОБА_1 міститься склад злочину, передбаченого частиною третьою статті 365 КК України, однак у зв`язку з декриміналізацією вказаної статті провадження у справі слід закрити, оскільки підстав для відмови від державного обвинувачення немає.

Також у цьому судовому засіданні підсудний заявив клопотання про колегіальний розгляд справи, та закриття справи у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого частиною третьою статті 365 КК України.

Суд відмовив у задоволенні клопотання прокурора про закриття кримінальної справи та задовольнив клопотання підсудного та його захисника про колегіальний розгляд справи.

Ухвалою від 07 серпня 2014 року Апеляційний суд Київської області постанову Обухівського районного суду Київської області від 19 червня 2014 року в частині задоволення клопотання підсудного ОСОБА_1 та його захисника про колегіальний розгляд справи скасував, а кримінальну справу направив на новий судовий розгляд в той же суд.

02 жовтня 2014 року Обухівський районний суд Київської області кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 365 КК України закрив на підставі пункту 2 частини першої статті 6 КПК України (1960 року) та статті 5 КК України за відсутністю в діянні складу злочину у зв`язку з декриміналізацією діяння.

11 грудня 2014 року Апеляційний суд Київської області постанову Обухівського районного суду Київської області від 02 жовтня 2014 року скасував, а справу направив на новий судовий розгляд в той же суд, але в іншому складі суду.

Відповідно до листа Апеляційного суду Київської області від 24 грудня 2014 року № 28813/08-14/14 підсудність кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 365 КК України, визначена Васильківському міськрайонному суду Київської області.

Вироком від 22 липня 2015 року Васильківський міськрайонний суд Київської області ОСОБА_1 в пред`явленому йому обвинуваченні за частиною третьою статті 365 КК України визнав невинуватим та виправдав.

Ухвалою від 17 листопада 2015 року Апеляційний суд Київської області постанову Васильківського районного суду Київської області від 22 липня 2015 скасував, а справу направив на новий судовий розгляд.

11 липня 2018 року Васильківський міськрайонний суд Київської області ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 365 КК України, визнав невинуватим і виправдав.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_1 у виді підписки про невиїзд скасував. Речові докази у кримінальній справі: системний блок та принтер, які передані на зберігання до речових доказів прокуратури Обухівського району Київської області, зобов`язав повернути ОСОБА_1 . Постанову слідчого прокуратури Обухівського району Київської області Бозовуляка М. І. від 11 серпня 2008 року про накладення арешту на майно ОСОБА_1 скасував.

Вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2018 року, яким ОСОБА_1 визнано невинуватим у зв`язку з відсутністю в діях складу злочину та виправдано, залишено без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року, яка набрала законної сили з моменту її проголошення.

Ухвалою від 26 вересня 2019 року Верховний Суд вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року залишив в силі.

Отже ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 26 жовтня 2004 року (дата обрання запобіжного заходу) до набрання сили ухвалою Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року, тобто 174 місяці.

Стаття 56 Конституції України встановлює, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктивного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Стаття 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94 передбачає, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону).

Положення статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачає, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Відповідно до частини другої статті 25 БК України відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Стаття 2 ЦК України визначає, що держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Згідно з пунктом 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Стаття 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначає, що розмір відшкодування повинен бути не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Таким чином, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношення до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою. А суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосовувати й більший розмір відшкодування.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року в справі № 6-2203цс15 викладений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах: «Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів до судового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі спів мірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношення мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшений, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань ( фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Тобто закон передбачає, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, керуючись частиною третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів до судового розслідування, прокуратури і суду», обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 6 000,00 грн, встановленого законом станом на 2021 рік.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає висновкам Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеним, зокрема, у постановах Верховного Суду: від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17, від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16, від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 295/692/17.

Згідно з пунктами 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Відповідно до висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Великої Палата Верховного Суду від 02 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц «розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження».

Визначаючи строк перебування ОСОБА_1 під слідством і судом, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно вважав, що його початком є 26 жовтня 2004 року.

Проте, суд апеляційної інстанції вірно змінив мотивування судового рішення щодо дати початку перебігу строку, за який визначається моральна шкода, виходячи з такого.

Учасники справи не заперечували, що ОСОБА_1 обвинувачення пред`явлено 26 жовтня 2004 року. Отже, правильним першим днем є 26 жовтня 2004 року - день пред`явлення ОСОБА_1 обвинувачення.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

Частина перша-четверта статті 532 КПК України передбачає, що вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Тобто, особа перебуває під слідством чи судом до набрання законної сили виправдувальним вироком або судовим рішенням, яким закрито провадження, а не ухваленням судом першої інстанції вироку, який був оскаржений в апеляційному порядку.

Оскільки вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2018 року, яким ОСОБА_1 виправдано у вчиненні інкримінованих йому злочинів, ухвалою Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року залишений без змін, то саме із вказаної дати (з дня набрання вироком законної сили) позивач вважається таким, що реабілітований та позбавлений будь-яких обмежень у правах, а кримінальне переслідування відносно нього - завершеним.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що період перебування позивача під слідством і судом складає 174 місяці: з 26 жовтня 2004 року до 12 березня 2019 року.

Таким чином, частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив із того, що внаслідок незаконного притягнення позивача ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, останньому було заподіяно моральну шкоду. Визначаючи розмір компенсації у відшкодування моральної шкоди, суди взяли до уваги обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань позивача, перебування останнього протягом тривалого часу під слідством і судом (174 місяці), що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків. Крім того, суди попередніх інстанцій врахували засади розумності та справедливості, визначили мінімальний розмір компенсації у відшкодування моральної шкоди, виходячи з розміру одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, який й становить 1 044 000,00 грн.

Підставою касаційного оскарження Київська обласна прокуратура зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування статті 23 ЦК України, статей 3, 4, 11-13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) та постановах Верховного Суду: від 25 квітня 2019 року у справі № 704/696/16, від 01 липня 2020 року у справі № 591/5911/17, від 23 вересня 2020 року у справі № 626/608/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 646/1806/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 340/451/18, від 11 березня 2019 року у справі № 629/795/19.

Разом з тим, постанова суду апеляційної інстанції не суперечить висновкам щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) та постановах Верховного Суду: від 25 квітня 2019 року у справі № 704/696/16, від 01 липня 2020 року у справі № 591/5911/17, від 23 вересня 2020 року у справі № 626/608/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 646/1806/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 340/451/18, від 11 березня 2019 року у справі № 629/795/19.

Як у справах № 910/23967/16, № 242/4741/16-ц, № 641/8857/17, і № 920/715/17 № 704/696/16, № 591/5911/17, № 626/608/18, № 646/1806/18, № 340/451/18, № 629/795/19, так як і у цій справі, подібні правовідносини, проте, ці справи мають різні встановлені фактичні обставини, а тому і розмір відшкодування визначався від різних чинників (характеру і обсягу страждань).

Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень ЦК України у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для цієї справи та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Доводи касаційної скарги про відсутність доказів про підтвердження факту вчинення органами Київської обласної прокуратури фізичного впливу на позивача в ході досудового розслідування чи судового розгляду кримінальної справи висновку суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Зі змісту касаційної скарги та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, а Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судового рішення, що оскаржене, відсутні.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Київської обласної прокуратури на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури, за участю третьої особи - Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська