Справа № 755/3563/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2022 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді - Якимець О. І.,

за участю секретаря судового засідання Карпишиної К. С.,

учасники справи не з`явились,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання шлюбного договору недійсним,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся в суд із позовом до відповідачів у якому просить визнати недійсним шлюбний договір, укладений між відповідачами 16 квітня 2019 року та зареєстрований в реєстрі за № 1176.

В обґрунтування позову покликається на те, що у січні 2019 року та у березні 2019 року ОСОБА_2 позичив кошти у ОСОБА_1 на підставі договорів позики, що підтверджено розписками. Оскільки строки виконання взятих зобов`язань ОСОБА_2 настали у березні та червні 2019 року відповідно, однак такі не були виконанні останнім, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права шляхом стягнення таких грошових коштів. Наводить твердження про те, що подружжя умисно уклали оспорюваний договір через відсутність можливості повернення ОСОБА_2 коштів за договорами позики, з метою уникнення виконання зобов`язань. Вважає, що спірний договір є фіктивним, оскільки не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, чим порушено ч. ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання такого недійсним у відповідності до ст. ст. 215, 234 ЦК України. Просить позов задовольнити.

Відповідачами не подано письмові відзиви, які б містив заперечення на позов. Представником відповідача ОСОБА_3 - адвокат Опришко Е. В. надано заперечення на позов у судовому засіданні та просить у позові відмовити.

11 березня 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва справу передано за територіальною підсудністю до Подільського районного суду м. Києва.

16 квітня 2021 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків викладених у мотивувальній частині, які в подальшому усунені.

19 липня 2021 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

23 серпня 2021 року ухвалою суду відмовлено у заяві представника позивача про забезпечення позову у цій справі.

17 вересня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

У судове засідання позивач та його представник не з`явились. Представником позивача подано до суду заяву про розгляду справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить такі задовольнити.

У судове засідання сторона відповідачів не з`явилась, хоча належним чином повідомлялась про дату, час та місце цього засідання. А тому, з урахування поданої заяви позивача, суд вважає за можливе провести розгляду справи у відсутності осіб, що не з`явились.

Згідно з ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Суд установив, сторони перебували у шлюбних відносинах, які припинені на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2019 року. Дані обставини підтверджено постановою Київського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року (справа № 361/5844/19).

Перебуваючи у шлюбних відносних відповідач ОСОБА_2 уклав договори позики та позичив у ОСОБА_1 грошові кошти. Дані обставини підтверджено копіями розписки від січня 2019 року на суму 160000,00 дол. США, строк повернення до 30 березня 2019 року; договором позики від 18 березня 2019 року, сума позики 5357670,00 грн, строк повернення 18 червня 2019 року /арк. спр. 19-21/. В подальшому, у зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 взятих зобов`язань за такими договорами, борг стягнуто у відповідності до судових рішень, які містяться у матеріалах справи.

Разом зі тим, позивач наводить аргументи про те, що відповідачі з метою невиконання взятих зобов`язань за договорами позики, уклали 16 квітня 2019 року шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округ та зареєстрований у реєстрі за № 1176. Відповідно до умов цього договору, зокрема врегульовано правовий режим нерухомого майна подружжя. На момент укладення цього договору:

дружині на праві особистої приватної власності належить: - квартира АДРЕСА_1 ; - земельна ділянка площею 0,03 га, кадастровий номер :01:016:0095, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_2 ; - земельна ділянка площею 0,2506 га, кадастровий номер :01:001:0009, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_2 ; об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_2 ; - гаражний бокс АДРЕСА_3 (п. 2 договору);

чоловікові на праві особистої приватної власності належить усе інше майно, що зареєстроване на ім`я чоловіка (п. 3 договору).

Згідно з ч. ч. 1, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у ч. 2 ст. 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Відповідно до ст. 9 цього Кодексу визначено загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до ст. 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми ст. ст. 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже принцип свободи договору відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у ч. 1 ст. 103 СК України, шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним

Виходячи зі змісту ст. 103 СК України, ст. ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 5 ст. 93 СК України за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

При цьому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Згідно з ч. 2 ст. 97 СК України та ч. 5 ст. 93 СК України при укладенні шлюбного договору сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень ст. ст. 57, 60 СК України однак, на підставі шлюбного договору неможливий перехід до одного з подружжя права власності на нерухоме майно та інше майно, яке підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, суд прийшов до переконання про те, що за умовами укладеного між відповідачами шлюбного договору фактично відбулось встановлення правового режиму майна.

Щодо моменту державної реєстрації права власності такого майна, що є також необхідною умовою ч. 5 ст. 93 СК України суд прийшов до наступного.

Суд установив, відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, нерухоме майно від 09 липня 2021 року № 265223408, а саме: - земельна ділянка площею 0,03 га, кадастровий номер :01:016:0095, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_2 , зареєстрована 15 березня 2019 року на праві приватної власності за ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку , виданого 30 грудня 2009 року; - земельна ділянка площею 0,2506 га, кадастровий номер :01:001:0009, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_2 , зареєстрована 15 березня 2019 року на праві приватної власності за ОСОБА_3 на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку, виданого 23 грудня 2018 року; об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_2 ; зареєстрована 01 березня 2007 року на праві приватної власності за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу.

Відтак, суд звертає увагу на те, що оспорюваний договір не був підставою для реєстрації права власності на вищезазначене спірне майна, а право власності на вказану нерухомість вже було зареєстровано за ОСОБА_3 до укладення оспорюваного договору.

Щодо нерухомого майна: гаражного боксу АДРЕСА_3 та квартири АДРЕСА_1 , суд прийшов до переконання про те, що позивачем у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України не доведено, що у зв`язку із укладення оспорюваного договору відбулась подальша державна реєстрація права власності за ОСОБА_3 на таке майно.

Отже, суд прийшов до висновку про те, що за шлюбним договором щодо розпорядження нерухомим майном право власності не передавалось, адже будь-яких доказів цього суду не подано, а лише визначався правовий режим такого майна. Разом із тим, суд не встановив такої умови із змісту оспорюваного договору. Відтак, умови спірного шлюбного договору не суперечать статтям 93, 97 СК України, оскільки перехід права власності на нерухоме майно від одного власника до іншого, яке підлягає державній реєстрації, не відбувався.

Враховуючи наведене вище суд прийшов до переконання про те, що договір вчинено з наміром створення відповідних правових наслідків, а відтак у відповідності до ст. 234 ЦК України не є фіктивним та такий не суперечить вимогам закону, а тому відсутні підстави для визнання такого договору недійсним згідно з ст. 215 ЦК України.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що позивачем не доведено, що його право порушено фактом вчинення оспорюваного правочину, оскільки сторони оспорюваного договору не передавали у власність один одному нерухоме майно, право на яке підлягає державній реєстрації, а тільки встановили правовий режим майна, право власності на яке вже було зареєстровано, а відтак відсутні ознаки фіктивності такого у відповідності до ст. 234 ЦК України, а тому відсутні підстави для визнання оспорюваного договору недійсним згідно з ст. 215 цього Кодексу, а тому у позові необхідно відмовити.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, а відтак сплачений позивачем судовий збір необхідно покласти на останнього.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 259, 265, 273, 354, пунктом 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання шлюбного договору недійсним - відмовити.

Судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду із позовом - покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , місце проживання - АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

відповідач ОСОБА_2 , місце проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Повне судове рішення складено та підписано суддею 24 січня 2022 року.

Суддя О. І. Якимець