н/п 2/490/1251/2021 Справа № 490/4184/20
Центральний районний суд м. Миколаєва
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді - Гуденко О.А.,

при секретарі -Волошиній Я.І.,

за участі позивача, представника відповідача адвокатки Фуртатової М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та виділ частки в спільному нерухомому майні,

ВСТАНОВИВ:

09.07.2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності та виділ частки в спільному нерухомому майні, в якому просить:

- визнати за ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її матері ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлових та господарських будівель в житловому будинку АДРЕСА_1 , а саме: в житловому будинку , позначеному в технічному паспорті за літ.А- коридор "1-7", коридор "2-1", кухня "2-2", санвузол "2-3", житлова "2-4" , сарай за літер "Г", гараж літер "К", погріб з шиєю за літер "Жпд";

- виділити у власність ОСОБА_1 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , позначеному в технічному паспорті за літер "А", "А1": коридор "1-7", кухня "2-2", гараж літер "К", вбиральня літер "Л", душ літер "Д"; виділити у власність ОСОБА_2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , позначеному в технічному паспорті за літер "А", "А1": коридор "2-1", санвузол "2-3", житлова "2-4" , сарай літер "Г", погріб з шиєю літер "Жпд"; залишити в загальному користуванні сторні огорожі №2,3 та споруди І,ІІ, № 4,5 .

В обгрунтування позову посилається на те, що у 2009 році вони з відповідачем в порядку спадкування набули рівні права на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 16.05.2012 року по цивільній справі № 2-72/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки у спільному майні - за нею визнано право власності на 50/100 частин вказаного житлового будинку та виділено у її власність частину житлового будинку літер "А" - частину житлової "1-1", жилу "1-5", житлову "1-6". Проте у спільній власності залишилась частина прибудов до будинку, а саме приміщення літ. 1-7, 2-1, 2-2, 2-3, 2-4 житлового будинку літ.А, а також господарські будівлі - сарай, гараж та погріб.

Посилаючись на те, що спірні приміщення, будівлі та споруди не є самовільно побудованими, перебувають у власності сторін та мають бути виділені в натурі, проте при ухваленні вказаного рішення судом не було розподілено житлові та господарські приміщення та будівлі, що були самочинно збудовані спадкодавицею ОСОБА_3 , яка не мала на той час отримати Свідоцтва про право власності на ці споруди, та на час розподілу між спадкоємцями були самочнно збудованим майном.

На теперішній час у зв`язку зі змінами у законодавстві, вказані споруди не є самочинним будівництвом, оскільки збуловані до 1992 року, отже вона набула у спільну сумісну власність з відповідачем вищевказані об`єкти нерухомого майна , проте не має змоги оформити своє право власності на них у позасудовому порядку через відсутність визначення її частки в натурі та ухилення відповідача від офрмлення права власності на ці приміщення.

У листопаді 2020 року надійшов відзив на позов, в якому відповідач просить відмовити у задволенні позову в повному обсязі. Щодов имог позову про визнання права власності зазначають, що позивачка вже зарежструвала своє право на 1/2 частку вказаного житлвого будинку в порядк спадкування, а повторне оформлення права власності на спадкове майно чинним законодавством не передбачено. Твердження позивача про набуття сторонами спіоних примміщень у спільну сумсну власність взагалі не грунтується на положеннях ЦК України.

Зазначає також, що висновок додаткової будівельно-технічної експертизи, на який посилається позивачка, не відповідає принципу допустимсті доказів. Проте вказаний виснвоок складений в липні 2019 року і вньому зазначено, що він складений на підставі ОСОБА_1 про прзначення додаткової судової екпсертизи по цивільній справі № 490/13255/14-ц. проте ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва позовна заява по цій справі була залишена без розгляду за заявою самої ОСОБА_4 ще 19.10.2018 року. Отже вказаний висновок не може розглядатися судом як висновок судової будівельно-технічної експертизи. Крім того вказаний висновок підлягає критичній оцінці на відповідність його фактичним обставинам справи та законності запропонованих варіантів поділу та вартості майна , адже взагалі не зрозуміли яким чином експертом обрахована загальна варітсть зщапропонованих часток майна.

Також представником відповідача надано додаткові письмові пояснення по справі, в яких вона зазначає, що через представника позивача передано пропозицію щодо іншого варіанту врегулювання спору, проте відповіді не надано. Також звертає увагу суду на те,що в приміщенні "2-2" розташована кухня та газовий котел, який є системою опалення будинку. Проте позивач не надала суду доказів існування технічної можливості переобладанання в приміщення кухні приміщення "2-4" замість приміщення "2-2", яким користується відповідач з часу побудови будинку. Ця прибудова будувалася саме як приміщення кухні, відповідачем отримувалися необхідні дозволи для встановлення там газового котла та газової плити. Натомість приміщення "2-4" розташовано всередені будинку, межує з трьома житловими кімнатами, отже без дозволу компетентних органів щодо технічної можливості встановлення там газового обладанання неможливо приймати таке рішення. Зобов`язання перенести кухню у інше приміщеня поставить родину ОСОБА_5 у скрутне матеріальне стновище, а якщо для цього не буде отримано технічного дозволу, то позбавлення їх цього примщення взагалі призведе до погіршення житлових умов та неможливості проживання. ОСОБА_1 має інше житло, а відповідач іншого житла не має , отже відсутність у неї прмиміщення 2-2 не вплине на її житлові умови.

Ухвалою судді Центрального районного суду м.Миколаєва від 14.07.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. У зв`язку з великою навантаженістю, призначено підготовче судове засідання на 02.11.2020 року.

Ухвалою суду від 24 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача адвокатки Фуртатової М.Ю. про закриття провадження .

Протокольною ухвалою суду від 24.11.2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.Також сторонам неодноразово надавася строк для можливості врегулювання спору мирним шляхом, проте позивачка на пропозицію відповідача не погодилася, свого варіанту не надала, наполягаючи на задоволенні позову згідно заявлених позовних вимог.

В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Суду пояснила, що у відповідача значно більша частина в користуванні, ніж у неї, що є незаконно, і вона не може користуватися своєю половиною без кухні. Відпочаку неможливо було розділити будинко в натурі, оскільки там рахувалися самочинні прибудови, які вони будували ще в 1960-1970 роках. Наразі вийшов закон, який вже визначає таке будівництво як не самочинне, отже вона має право на розподіл і іншої частини будинку. З відповідачем вона не може і не бажає ні про що домовлятися.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Фуртатова М.Ю заперечувала проти позову, просила про відмову у позові з підстав, викладених у відзиві та письмових поясненнях.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши дійсні обставини справи, суд доходить до наступних висновків.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Щодо позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її матері ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину житлових та господарських будівель в житловому будинку АДРЕСА_1 , а саме: в житловому будинку , позначеному в технічному паспорті за літ.А- коридор "1-7", коридор "2-1", кухня "2-2", санвузол "2-3", житлова "2-4" , сарай за літер "Г", гараж літер "К", погріб з шиєю за літер "Жпд".

Як зазначено у Постанові ВС від 12.12.2018 року у справі № 442/7505/14-ц , спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків.

Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності

Аналіз статті 361 ЦК України дозволяє зробити висновок, що об`єктом розпорядження співвласника є частка у праві спільної часткової власності, а не частка у майні. Тобто право самостійного розпорядження часткою у праві власності, не тотожне розпорядження частиною майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання права власності в порядку спадкування на конкретно визначені приміщення в складі житлового будинку, право власності на Ѕ частину якого вже набуто позивачем згідно Свідоцтва про право власності в поярдку спадкування за законом та зареєстрвоано в у становленому законом порядку - не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Отже, провівши системний аналіз зазначеного, можна зробити висновок, що суд може визнати за особою право власності лише у випадку, якщо жодний інший спосіб захисту не буде ефективним у спірних правовідносинах.Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі N 925/642/19).

Позивач безпідставно ототожнює частку в праві спільної часткової власності із частиною будинку, до того ж посилаючись на виникнення у них з відповідачем право спільної сумісної власності, адже жодної підстави, передбаченої ст. 368 ЦК України не встановлено.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 17.09.2014 року за позивачкою зареєстровано право власності на 50/100 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 . Зазначено, що в цілому житловий будинок літер А-1, загальною площею 107,1 кв.м., житловою площею 66,6 кв.м., літер Г сарай, літер Д душ, літер Жпд підвал-погріб з шиєю, літер к гараж, літер Л вбиральня, огорожі та споруди. Додаткові примітки : 50/100 часток складаються з частини житлової "1-1", площею 4,70 кв.м., жилої "1-5" площею 7,4 кв.м., житлової "1-6" площею 14,5 кв.м.

При цьому, як вбачається з Довідки КП ММБТІ від 26.10.2014 року згідно поточних інвентаризаційно-оцінюваних робіт житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 станом на 01.08.2014 року встановлено, що на земельній ділянці заходяться житловий будинок літер А-1, загальною площею 107,1 кв.м., житловою площею 66,6 кв.м., літер Г сарай, літер Д душ, літер Жпд підвал-погріб з шиєю, літер к гараж, літер Л вбиральня, огорожі та споруди. Об`єкти самочинного будівництва відсутні.

При цьому всі зміни, добудови ( в тому числі веранда - приміщення 1-7, жилова прибудова у складі приміщень "2-4 " - "2-1", нежитлова прибудова у складі приміщення кухні "2-2") - увійшли до загального складу та опису житлового будинку літер А-1, на яке зареєстрвоано право власності в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно.

За такого, позивачем в цій частині позовних вимог обрано неналежний спосіб захисту порушеного права , який не відповідає змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася ОСОБА_1 та не є ефективним саме у спірних правовідносинах.

Адже фактично суть порушеного права позивача полягає у невизначенні порядку користування спадковим житловим будинком між співвласниками у праві спільної часткової власності ( про що заявлено наступну позовну вимогу), а отже задоволення викладеної у такий спосіб вимоги позивача призведе до ефективного захисту її прав чи інтересів.

Щодо позовної вимоги про виділення у власність ОСОБА_1 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , позначеному в технічному паспорті за літер "А", "А1": коридор "1-7", кухня "2-2", гараж літер "К", вбиральня літер "Л", душ літер "Д", залишивши огорожі та споруди в спільному користуванні.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку спадкування набули право власності кожний на 1/2 частку житлового будинку з всіма господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , після смерті їх матері ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Спадковий будинок за технічним паспортом, виготовленим 11 січня 2010 року, зазначений літ.А, складався з житлового будинку площею 10,94 х 6,85 м, а також добудованих до нього сіней літ. «а» загальною площею7,2 кв.м, житлової прибудови літ. «А1», нежитлової прибудови літ.«А2» та господарських будівель та споруд (гаражу, сараїв, душу, вбиральні, погрібу), зазначених у плані як самовільні споруди - відповідно до пункту 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна ( далі - Інструкція) в редакції, що діяла на той час.

У листопаді 2010 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про виділ своєї частки зі спільного спадкового майна.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 травня 2012 року проведено поділ між співвласниками тієї частини житлового будинку літ.А (10,94 х 6,85 кв.м), яка не є самочинною забудовою. За ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано право власності на 50/100 частин житлового будинку за кожним. При цьому у власність ОСОБА_1 виділено частину житлової кімнати літ.1-1 (4, 70 кв.м), житлові кімнати літ. 1-5 (7, 40 кв.м), літ. 1-6 (14, 50 кв.м). У власність ОСОБА_2 виділено частину житлової кімнати літ.1-1 (8, 30 кв.м), житлові кімнати літ. 2-5 (11, 40 кв.м), літ.2-6 (6, 90 кв.м). Покладено на сторони обов`язки щодо проведення переобладнання у вказаному житловому будинку згідно ІІ варіанту судової будівельно-технічної експертизи № 946-947 від 14.07.2011 року.

Як не заперечували сторони в судовому засіданні, вказані переобладнання проведено в повному обсязі.

Як зазначає позивачка, питання про поділ у будинку літ. А приміщень коридору 1-7, площею 9,2 кв.м.; житлової кімнати 2-7, площею 7,9 кв.м.; житлової кімнати 2-6, площею 6,9 кв.м.; коридору 2-1, площею 8,8 кв.м.; кухні 2-2, площею 14,8 кв.м.; санвузлу 2-3, площею 3.0 кв.м.; житлову кімнату 2-4, площею 18,5 кв.м., а також надвірних споруд: гаражу літ. К, площею забудови 22,4 кв.м.; сараю літ. Г, площею забудови 13,8 кв.м. та про погріб з шиєю літ. Жпд судом не вирішувалось, оскільки дані переобладнання (добудови/ перебудови) та будівництво надвірних споруд було на той час самочинним.

Проте, як вбачається з вказаного рішення суду, а також матеріалів цивільної справи № 2-72/11, дослідженої в судовому засідання, предметом спору було визнання права власності на частину майна в порядку спадкування за законом після смерті матері та виділення у власність частини житлового будинку , і про ті приміщення, про які в межах даної спарави заявляє позивачка, вимоги не заявлялися взагалі та не розглядалися судом та експертом при проведенні судової експертизи, хоча заявлено експертом про їх наявність.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства №404 від 9 серпня 2012 року внесені зміни до пункту 3.2 розділу 3 Інструкції та абзацем 82 зазначено, що прибудови до індивідуальних (садибних) житлових будинків та господарські (присадибні) будівлі та споруди, які побудовані до 5 серпня 1992 року, до самочинного будівництва не належать.

Документом, що засвідчує прийняття в експлуатацію таких прибудов та будівель і споруд, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна (пункт 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ №868 від 17 жовтня 2013 року).

Житловий будинок АДРЕСА_1 складається з житлового будинку літ.А-1, загальною площею 107 кв.м., до складу якого включено приміщення літ.1-7,2-1,2-2,2-3,2-4, відображено переобладнання за судовим рішенням колишнього приміщення літ. 1-1 у приміщення літ. 1.1 та 2-7, а також включено будівлі та споруди, що підтверджується технічним паспортом, виготовленим станом на 3 вересня 2013 року.

Отже, у спільній власності сторін залишилась лише частина об`єкту нерухомості АДРЕСА_1 , а саме приміщення літ.1-7, 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, а також господарські будівлі та споруди, на які розповсюджуються правила статтей 364,367 ЦК.

При цьому, як зазначалося судом вище, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ще в 2014 році внесено відомості про вказаний житловий будинок у складі всіх наявних приміщень, включаючи спірні.

На підтвердження своїх позовних вимог позивачкою подано висновок експерта №19-288 судової додаткової будівельно-технічної експертизи по цивівльній справі № 490/13255/14-ц від 09.07.2019 року, згідно якого розроблені можливі варіанти житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 між співвласниками з урахуванням побажання ОСОБА_1 .

Так, згідно запропонованому варіанту, І співвласнику з часткою 50/100 часток пропонується виділити : в житловому будинку літер "А-1" приміщення "1-1" коридор 4,7 кв.м., приміщення "1-5" житлова 7,4 кв.м., приміщення "1-6" житлова 14,5 кв.м., "1-7" коридор 9,2 кв.м., приміщення "2-2" кухня,14,8 кв.м., загальною площею 50,6 кв.м. в тому числі житлової 21,9 кв.м. ; а також гараж літер "К", вбиральня літер "Л", душ літер "Д", споруди та огорожі .

ІІ співвласнику з часткою 50/100 часток пропонується виділити : в житловому будинку літер "А-1" приміщення "2-1" коридор 8,8 кв.м., приміщення "2-3" санвузол 3,0 кв.м., приміщення "2-4" житлова 18,5 кв.м., приміщення "2-5" житлова 11,4 кв.м., приміщення "2-6" житлова 6,9 кв.м., приміщення "2-7" житлова 7,9 кв.м., загальною площею 56,5 кв.м. в тому числі житлової 44,7 кв.м. ; а також сарай літер "Г", погріб "Жпд", споруди та огорожі .

Дійсна вартість кожної частки становить 98 505 грн.

Для даного варіант виділу ІІ співвласнику необхідно обладнати приміщення кухні у виділеній йому чатині будинку. Відповідно до державних норм , за умови мінімальних витрат на перепланування приміщення кухні може розташовуватися тільки в приміщенні "2-42 . Для цього необхідно перенести двері приміщення "2-5" та влаштувати їх між приміщеннями "2-5" та "2-6. В результатаі деякі приміщення будинку змінять своє функціональне призначення, а саме: приміщення "2-4" - кухня та приміщення "2-6" - коридор. Вартість перепланування розрахована експертом та складає 8911,98 грн. В загальному користуванні залишаються огорожі та споруди.

За такого, в разі прийняття даного варіанту, у власності відповідача залишається частина житлового будинку з житловою площею 19,7 кв.м., нежитловою 37,2 кв.м.; а у позивачки - у власність виділяється частина житлового будинку у складі 24 кв.м. нежитлової площі та 26,6 кв.м. житлової площі.

При цьому як пояснила в судовому засіданні позивачка, вона забезпечена житлом і не потребує вказаного житла для власного проживання, а планує поселити у вказане приміщення свого онука, який в тому числі і за допомогою викликів органів поліції зможе домогтися чіткого порядку користування житловим будинком згідно запропонованого ваіанту еспертизи.

Також зазначила, що усі витрати на переобладнання повинен нести відповідач, як саме він буде розробляти газовий проект на перенесення кухні - це його клопіт ( до того ж вона питала у працівників Миколаївгазу чи можна перенести кухню в будь-яке приміщення та їй пояснили, що можливо), а вона погоджується ходити до кухні через подвір`я будинку на інший бік будинку.

Відповідно до ч.5 ст. 4 ЗУ " Про доступ до судових рішень ", судді мають право на повний доступ до усіх інформаційних ресурсів Реєстру, в тому числі до інформації, визначеної статтею 7 цього Закону. Доступ суддів до державної таємниці, що міститься в судових рішеннях, забезпечується відповідно до Закону України "Про державну таємницю".

Так, згідно рішення від 04 червня 2015 року у справі № 490/13255/14-ц Центрального районного суду міста Миколаєва у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про реальний виділ частки в спільному нерухомому майні , з яким ОСОБА_7 , звернулася до суду у жовтні 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 просила додатково до рішення суду від 16 травня 2012 року виділити у її власність відповідно розміру ідеальної частки (1/2) частину житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: у будинку літ. А приміщення коридору 1-7, площею 9,2 кв.м.; житлову кімнату 2-7, площею 7,9 кв.м.; житлову кімнату 2-6, площею 6,9 кв.м., а також гараж літ. К, площею забудови 22,4 кв.м. У власності відповідача позивач просила залишити: у складі будинку літ. А: приміщення коридору 2-1, площею 8,8 кв.м.; кухню 2-2, площею 14,8 кв.м.; санвузол 2-3, площею 3.0 кв.м.; житлову кімнату 2-4, площею 18,5 кв.м. а також сарай літ. Г, площею забудови 13,8 кв.м. Погріб з шиє літ. Жпд позивач просила залишити у спільному користуванні сторін.

Вказане рішення суду залишено без змін ухвалою від 18 вересня 2015 року колегією суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області.

Ухвалою від 6 липня 2016 року Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 18 вересня 2015 року скасовано , справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В подальшому при новому розгляді вказаної цивільної справи судом була проведена судова-будівельно технічна експертиза, судом отримано висновок експертизи.

Проте , ухвалою від 19 жовтня 2018 року Центрального районного суду м. Миколаєва у складі головуючого судді - Черенкової Н.П. , оскільки у судовому засіданні позивачем та її представником заявлено клопотання про залишення позову без розгляду - на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про реальний виділ частки в спільному нерухомому майні - залишено без розгляду.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» (далі - Постанова) звернуто увагу судів на необхідність суворого додержання вимог закону при призначенні судових експертиз та використанні їх висновків. Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів.

Висновок експертизи може бути доказом у справі, а саме - висновком експертизи, лише у тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду за правилами ЦПК України відповідними судово-експертними установами.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України).

Судові рішення ґрунтуються на припущеннях, що є забороненим в силу положень ЦПК України.

Судом неодноразово роз`яснювалось сторонам право заявити клопотання про призначення по справі будівельно-технічної експертизи, роз`яснювалося принцип диспозитивності цивільного судочинства та в порядку ст. 12 ЦПК України, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій

Проте позивач зазначила,що не бажає призначити ще одну експертизу, вважає наявний висновок достатнім та обгрунтованим, щодо надання суду додаткових доказів на підтвердження висновків експерта також відмовилася. Відповідач також відмовився від проведення будівельно-технічної експертизи по справі.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності визначається у порядку визначеному законом.

Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 Цивільного кодексу України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Відповідно до ч.1 ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності, відповідно до ч. 3 якої, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється.

Згідно ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року в справі № 6-12цс13 зроблено висновок, що «у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється зі спільної власності, у разі поділу спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників (стаття 367 ЦК України). Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин, поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок».

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. п. 6, 7 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то, з урахуванням конкретних обставин, такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна відповідно до статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України, який підлягає державній реєстрації.

Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.04.2020 року у справі № 725/602/18.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна затвердженою наказом №55 від 18.06.2007 року Міністерства з питань житлово-комунального господарства України.

Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Згідно зі ст. 152 Житлового кодексу УРСР виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 17 липня 2019 року у справі № 750/2783/16-ц , правовий режим спільної часткової власності передбачає, що володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Забороняється обмеження прав одних учасників за рахунок інших. За відсутності згоди співвласників про поділ спільного майна це питання вирішується у судовому порядку. Здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

При вирішенні зазначених спорів суди повинні виходити з положень статей 183, 367 ЦК України, відповідно до яких виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартирі без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна, з урахуванням принципів рівності та справедливості, зокрема рівнозначності та рівності виділених кожному із співвласників житлових та нежитлових приміщень частин будинку, їх функціонального призначення та розташування, можливості їх переобладнання з дотриманням технічних та будівельних норм для забезпечення їх автономного використання.

Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо) (постанова Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 601/180/16).

Отже, враховуючи, що визначальними факторами для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників, то відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 09. 07.2019 року розділити ту частину будинку, що залишилася нерозподіленою, відповідно до ідеальних часток співвласників по Ѕ без відхилень від нормативно-правових актів у галузі будівництва щодо площ та складу ізольованих квартир у будинку - згідно єдиним запропонованим варіантом експертизи, виключно на якому грунтуються позовні вимоги - технічно можливо.

Перепланування (переобладнання) квартир та нежитлових приміщень повинно відповідати проектній документації, будівельним нормам і правилам, виконуватися згідно з Правилами користування приміщеннями житлових будинків та Державним будівельним нормам України «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт».

Згідно з цими Правилами до елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків.

Переобладнання - улаштування в окремих квартирах багатоквартирних будинків індивідуального опалення та іншого інженерного обладнання, перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів; влаштування і переустаткування туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів.

У висновку вказаної будівельно-технічної експертизи , вказано, що відповідно до запропонованого варіанту поділу житлового будинку, які виділяються в ізольоване користування, згідно з вимог діючих нормативних документів, чинних на території України в галузі будівництва, повинна бути у ІІ співвласника ( відповідаач) обладнана кухня в житловому притміщенні та інше житлова кімната при цьому також повинна бути переобладнана в коридор . Як злідує зі змс/істу викладених експертом висновків, такі частини житлового будинку повинні бути забезпечені при цьому автономною системою газопостачання ; автономною системою опалення; автономною системою водопостачання; автономною системою водовідведення.

Перелік робіт по зміні об`ємно-просторового рішення кожної з двох частин житлового будинку, а також перелік з влаштування або переобладнання систем інженерного устаткування, залежить від прийнятих рішень (об`ємно-планувальних, конструктивних, тощо), які обумовлюються розробленою і погодженою у встановленому законом порядку проектно-кошторисною документацією.

Варіант виділу частини будинку фактично існує, однак необхідне виконання робіт з реконструкції будинку для приведення приміщень у відповідність до вимог пунктів 2.22, 2.23, 2.24, 2.26, 2.27, 2.29, 2.30 ДБН В2-2-15-2005 "Житлові будинки. Основні положення". Проведення цих робіт потребує розробки проектної документації. Вартість і поточний перелік робіт залежить від прийнятих рішень (об`ємно-планувальних, конструктивних тощо), які обумовлюються розробленою і погодженою у встановленому законом порядку проектно-кошторисною документацією.

Між тим, матеріали справи не містять проектно-кошторисної документації розробленої і погодженої у встановленому законом порядку.

Відповідний проект по відокремленню комунікацій сторонами суду не надано, а отже, суд встановив, що виділ в натурі частки із спірного житлового будинку, що є у спільній частковій власності, можливий лише за умов виконання робіт по його переобладнанню та переплануванню, що передбачає крім втручання в конструкції будинку для влаштування дверних отворів ( а чи є ці стіни чи перегородки несучіми - суду не відомо, адже таких даних суду сторонами не надано взагалі) та облаштування щонайменше автономними системами газопостачання .

Разом з тим, при поділі нерухомого майна в натурі в разі необхідності його переобладнання та перепланування до ухвалення рішення суду повинні бути надані відповідні висновки: технічний висновок про відповідність перепланування будівельним нормам і правилам, санітарно-епідеміологічним вимогам, пропонованим до будинків і приміщень, і правилам пожежної безпеки та висновки й інших служб, зокрема погодження для встановлення відокремленого газопостачання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Заявляючи вимоги про виділ в натурі частки зі спільного майна, позивачка не надала суду належних доказів того, що такий виділ можливий з технічної точки зору, а також що він буде відповідати державним будівельним та санітарним нормам - позивачем не надано передбачених законодавством дозвільних документів відповідних органів та служб, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Окрім того, заслуговує на увагу й та обставина, що, виділивши в натурі належні сторонам частки згідно із вказаним висновком експерта, зменшується належна відповідачу частка житлової площі та господарських та побутових споруд у спірному домоволодінні, що призведе до дисбалансу прав сторін та не вирішить спір по суті ( з урахуванням вкрай неприязнених стосунків сторін, на що наголошувала сама позивачка в судовому засіданні), адже позивачці пропонується виділити фактично дві різні частини будинку, не пов`язані між собою, що разом не складають ізольовану квартиру.

Отже, враховуючи вищезазначене, при вирішенні спору суд позбавлений можливості здійснити виділ належної ОСОБА_1 частини житлового будинку відповідно до варіанту, запропонованого експертом у висновку від 09.07.2019 № 19-288. З врахуванням зазначених розбіжностей, що в свою чергу ставить під сумнів належність та допустимість наданих позивачами доказів щодо можливості виділення в натурі часток домоволодіння відповідно до цього висновку.

Вирішення цього спору можливе лише за умови максимального дотримання інтересів всіх співвласників вказаного житлового будинку та за наявності доказів, які б усували розбіжності щодо площі спірного домоволодіння й свідчили про наявність технічної можливості здійснити виділ.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються». Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа: «Серявін проти України» рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню позивачці не підлягають.

Керуючись ст.ст.7,10,12,81,89,258-259,263-265,268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та виділ частки в спільному нерухомому майні - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 31 січня 2022 року.

СУДДЯ О.А. ГУДЕНКО