Провадження № 22-ц/4808/67/22
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Девляшевського В.А., Томин О.О.

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 10 листопада 2021 року, в складі судді Татарінової О.А., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою,

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернулась в суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою.

Позовні вимоги мотивувала тим, що вона є власником 1/2 частки двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Власником іншої 1/2 частки цієї квартири є ОСОБА_1 . Загальна площа квартири становить 48,4 кв.м, житлова площа - 27,7 кв.м. Квартира складається з житлової кімнати площею 16 кв.м, житлової кімнати площею 11,7 кв.м з лоджією, кухні, вбиральні, ванної кімнати та коридору.

Зазначає, що вона зареєстрована у вказаній квартирі з 10.03.1989 року.

У зв`язку з тим, що відповідач чинить перешкоди в користуванні квартирою, вона тимчасово проживає в будинку свого батька в АДРЕСА_2 .

Рахунки за оплату комунальних послуг оформлені на відповідача, однак вона сплачує 1/2 частку витрат на оплату житлово-комунальних послуг, зокрема за газопостачання, доставку газу, вивезення побутових відходів, утримання будинку та прибудинкової території. ОСОБА_1 отримує грошову готівкову субсидію, яку не витрачає на оплату комунальних послуг, оскільки 1/2 частку цих послуг оплачує позивачка.

Відповідач у 2019 року подав до суду позов про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, в якому просив визнати за ним право власності на всю квартиру.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 02.10.2020 року шлюб між нею та відповідачем, а в задоволенні позовних вимог про поділ майна подружжя відмовлено.

Позивачка, посилаючись на те, що вона не дійшла згоди з відповідачем з приводу користування квартирою та оплати житлово-комунальних послуг, просила суд встановити між нею та відповідачем порядок користування квартирою без зміни ідеальних часток у праві спільної часткової власності та виділити в користування ОСОБА_2 житлову кімнату площею 11,7 кв.м. з лоджією, а в користування ОСОБА_1 - житлову кімнату площею 16 кв.м.; кухню, вбиральню, ванну кімнату, коридор - залишити у спільному користуванні співвласників квартири, та стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 листопада 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено порядок користування житловими приміщеннями в квартирі АДРЕСА_1 наступним чином: виділено у користування ОСОБА_2 житлову кімнату площею 11,6 кв.м. з лоджією, виділено у користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 16,1 кв.м., залишено у спiльному коpистуваннi ОСОБА_2 та ОСОБА_1 коридор площею 7,3 кв.м., ванну кімнату площею 2,6 кв.м., туалет площею 1,1 кв.м., кухню площею 7,5 кв.м., кладовку площею 0,8 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вважає, що при розгляді справи порушено його права, як відповідача по справі. Судові засідання у справі проводилися в режимі відеоконференцзв`язку, однак через погану якість зображення та звуку він не міг належним чином брати участь у засіданні.

Зазначив, що жодним чином не здійснював позивачці перешкод в користуванні квартирою, оскільки вона сім з половиною років проживає в Чернігівській області, натомість він запрошував її приїхати та привести квартиру в приданий для життя стан, що підтверджується надісланими їй смс повідомленнями.

Вважає рішення суду в частині стягнення витрат по сплаті судового збору в сумі 908 грн та витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн незаконним та необґрунтованим.

Посилаючись на зазначені обставини, апелянт просив направити справу для об`єктивного розгляду в місцевий суд іншим складом суду або залишити без змін рішення суду в частині порядку користування квартирою та відмовити в задоволенні позову в частині стягнення судових витрат по справі.

Представник позивачки ОСОБА_2 - Ковалюх В.М. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги його законності не спростовують.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно стягнув з нього судові витрати по справі не заслуговує на увагу, оскільки такі витрати підтверджені наявними в матеріалах справи доказами.

Посилання в скарзі на те, що відповідач не заперечує щодо встановлення порядку користування квартирою не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_1 заявив що категорично заперечує проживати в одній квартирі з ОСОБА_2

ОСОБА_2 просила рішення суду залишити без змін та стягнути з апелянта на її користь 3000 грн витрат на правову допомогу адвоката.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник позивачки ОСОБА_2 - Ковалюх В.М. заперечив вимоги апеляційної скарги посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає.

Постановляючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із наявності правових підстав для встановлення між сторонами порядку користування квартирою, з урахуванням часток кожного власника у праві спільної часткової власності. При цьому, виділення позивачці, за її згодою, у користування кімнати меншої площі, буде справедливим, та таким що враховує баланс інтересів кожного зі співвласників.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності від 20.02.2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності в рівних долях належить квартира АДРЕСА_1 . Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.03.2003 року - сторонам належить по Ѕ частці квартири кожному.

ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 з 10.03.1989 року, однак згідно довідки Григорівської сільської ради Бахмацього району Чернігівської області від 17.07.2019 року №311 проживає за адресою АДРЕСА_2 без реєстрації місця проживання з батьком ОСОБА_4 , здійснює за ним догляд.

Встановлено, що ОСОБА_2 зверталась до ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» та КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» із заявами в яких просила розділити особові рахунки на два окремі, відповідно до часток співвласників квартири зі сплатою кожним із співвласників 1/2 частки вартості наданих підприємствами послуг. Однак відповідач ОСОБА_1 категорично заперечував проти відкриття окремого рахунку на квартиру з тих підстав що це негативно вплине на надання йому субсидії.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 02.10.2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Відповідно до листа Департаменту соціальної політики виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 12.02.2021 року вбачається, що Департаментом соціальної політики ОСОБА_1 призначено грошову готівкову субсидію з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 протягом 2021 року здійснювала оплату за надання житлово-комунальних послуг в квартирі АДРЕСА_1 .

Зазначені обставини апелянтом не заперечуються.

Статтею 41 Конституції України та ст. 319 ЦК України передбачено право особи володіти, користуватися та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Суд першої інстанції беручи до уваги те. що сторони не дійшли в добровільному порядку згоди щодо встановлення порядку користування квартирою, керуючись положеннями ст.ст. 383, 358 ЦК України, відповідно до яких власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, при цьому право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Суд правильно зазначив, що спірні правовідносини сторін стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку, що запропонований позивачкою порядок користування квартирою без зміни часток сторін у праві спільної часткової власності, за яким у користування ОСОБА_2 виділено житлову кімнату площею 11,7 кв.м. з лоджією, а в користування ОСОБА_1 - житлову кімнату площею 16,1 кв.м.; кухню, вбиральню, ванну кімнату, коридор - залишено у спільному користуванні співвласників квартири - відповідає інтересам сторін та не порушує їх прав як власників квартири.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не містять посилання щодо невірно визначеного порядку користування квартирою.

Разом з тим, посилання апелянта на те, що в ході розгляду справи судом було допущено порушення його процесуальних прав, оскільки у зв`язку з розглядом справи в режимі відеоконференцзв`язку через погану якість зображення та звуку він не міг належним чином брати участь у засіданні не знайшли свого підтвердження, так як відповідач в ході розгляду справи жодним чином не був обмежений в своїх правах та надавав суду як письмові так і усні пояснення, що підтверджується матеріалами справи.

Задовольняючи вимоги в частині стягнення судових витрат на правову допомогу та витрат по сплаті судового збору, суд першої інстанції виходив з того, що витрати понесені на правову допомогу в межах розгляду даної цивільної справи в розмірі 5000 грн є сумою яка відповідає обсягу фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт та кількості витраченого часу, є співмірною категорії складності справи.

Колегія суддів оцінюючи висновки суду першої інстанції в цій частині виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14.04.2021 у справі № 757/60277/18-ц (провадження № 61-15924св20).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Встановлено, що згідно ордера на надання правничої допомоги серія СВ №1015741 ОСОБА_2 на підставі договору про надання правової допомоги від 04 травня 2020 року надавалася правнича допомога адвокатом Ковалюх В.М.

Позивачкою на підтвердження витрат на правову допомогу до суду першої інстанції надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги від 02.07.2021 року, з якого вбачається, що адвокат Ковалюх В.М. в період з 04.05.2020 року по день ухвалення судового рішення надав ОСОБА_2 юридичні послуги відповідно до Договору про правову допомогу від 04.05.2020 року, а саме: зустріч з клієнтом та усна консультація з юридичних питань - 0,5 годин, вартість послуги - 500 грн.; виготовлення та направлення запитів до Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації (0,5год), вартістю 500 грн.; вивчення документів, судової практики та формування правової позиції у справі кількістю (1год) вартістю 1000 грн.; підготовка позовної заяви, виготовлення копії документів та подання їх до суду кількістю 3 години, вартістю 3000 грн.

З квитанції до прибуткового касового ордера № 40 від 01.07.2021 року вбачається, що адвокатом Ковалюх В.М. прийнято від ОСОБА_2 5000,00 грн. на підставі договору про правову допомогу від 04.05.2020 року.

В зв`язку з зазначеними обставинами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення суми розміру судових витрат на надання правничої допомоги у розмірі 5000 грн, яка є співмірною з заявленими позовними вимогами.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України.

Зокрема, частиною другою вказаної статті встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування задоволено, то понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн правомірно стягнуто з відповідача ОСОБА_1 .

Таким чином, апеляційна скарга не містить доводів, які б спростували висновки суду чи доводили б порушення ним вимог процесуального права в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення в цій частині.

Водночас у відзиві на апеляційну скаргу позивачка просила стягнути з ОСОБА_1 понесені нею витрати по оплаті за правову допомогу адвоката в апеляційному суді.

Так, згідно детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги від 14.01.2022 року ОСОБА_2 надано в юридичні послуги відповідно до Договору про правову допомогу від 04.05.2020 року, а саме: усна консультація з юридичних питань (0,5 год) вартістю - 500 грн.; вивчення апеляційної скарги та доданих документів ( 1год) - 1000 грн, підготовка відзиву (1,5 год) - 1500 грн (а.с. 134).

З квитанції до прибуткового касового ордера № 2 від 14.01.2022 року вбачається, що адвокат Ковалюх В.М. прийняв від ОСОБА_2 3000,00 грн на підставі договору про правову допомогу від 04.05.2020 року.

Заперечень щодо неспівмірності понесених позивачкою витрат при розгляді справи в апеляційній інстанції - апелянтом не подано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача підлягають до стягнення на користь позивачки 3000 грн витрат на правову допомогу, яка надана останній адвокатом Ковалюх В.М. під час розгляду справи в апеляційній інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 38-383, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 10 листопада 2021 року - без зміни.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючої за адресою АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_2 ) 3000 грн витрат по оплаті правової допомоги адвоката.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 лютого 2022 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: В.А. Девляшевський

О.О. Томин