П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2022 року місто Київ

справа № 758/1193/19

провадження №22-ц/824/ 4461/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Подільського районного суду м.Києва від 15 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Захарчук С.С.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», третя особа: Приватне акціонерне товариство «Українська акціонерна страхова компанія «Аска-Життя» про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання кредитного договору недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що 28 жовтня 2014 року ОСОБА_1 було здійснено пропозицію АТ «Банк Ренесанас Капітал» та ПрАТ «УАСК «Аска- Життя», яке діє від банку, на підставі Агентського договору, на умовах, зазначених в цій пропозиції та у відповідності до чинних Загальних умов Договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків банку й чинних Правил добровільного страхування життя Страховика б/н від 25 червня 2014 року, зареєстрованих Держфінпослуги 18 вересня 2014 року за № 0114373, які є невід`ємною частиною пропозиції: (1) укласти з позивачем договір про надання споживчого кредиту на умовах викладених в ч.2 цієї Пропозиції, з метою рефінансування його заборгованості шляхом її погашення кредитору в повному обсязі за рахунок коштів кредиту у сумах та реквізитами зазначеними у п.2.9 цієї Пропозиції, сплати комісійної винагороди банку за переказ коштів у розмірі, визначеному в п.2.6 цієї Пропозиції, сплати ціни Договору страхування; (2) укласти з позивачем договір страхування на умовах, зазначених в ч.3 цієї Пропозиції.

Відповідно до п.2.1 номер кредитного договору та договору страхування (Оферти) №GP-6922582.

Відповідно до п.2.2 сума кредиту - 18462,35 грн., з яких: на рефінансування - 17616,75 грн.; оплати договору страхування - 845,60 грн.; для сплати разової комісії -0 грн.

Пункт 2.3 визначає, що строк кредиту та договору страхування - 24 місяці; Згідно з п.2.4 договору розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості становить 1,25% річних; згідно з п.2.5 договору розмір процентної ставки - 9,00% річних.

Позивач зазначає, що при укладення кредитного договору порушені його права як споживача, згідно з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про страхування».

Зокрема, зазначає про те, що банком не було повідомлено про умови кредитування, умовами договору передбачена сплата комісії, що суперечить вимогам ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, зазначає про те, що умови кредитного договору щодо послуг страхування із пов`язаною відповідачем страховою компанією є несправедливими.

Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 15 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в який просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. В апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Зокрема, зазначає про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на невідповідність кредитного договору нормам, встановлених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», а суд першої інстанції не звернув уваги, не перевірив чи дійсно доводилась інформація щодо умов кредитування у вигляді довідки чи іншого належного документу, а послався тільки на те, що позивач підтвердив згоду на укладення договору своїм підписом.

Суд першої інстанції не звернув уваги на невідповідність кредитного договору нормам, встановленим ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, встановлення в кредитному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості, а саме за послуги, які супроводжують кредит як компенсація супутніх витрат банку за рахунок позичальника.

Суд першої інстанції не звернув уваги на порушення норм встановлених ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, що умови договору щодо послуг страхування із нав`язаною відповідачем страховою компанією є несправедливими.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» не скористалося.

В судове засіданні учасники справи не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені шляхом направлення повідомлення на адресу електронної пошти, що булла зазначена позивачем як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, причини своєї неявки учасники справи не повідомили. Зважаючи на вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи у відсутність учасників справи.

Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки справа розглянута у відсутність учасників справи, датою ухвалення судового рішення є дата складення повної постанови.

Судом установлено, що 28 жовтня 2014 року між позивачем та АТ «Банк Ренесанс Капітал», правонаступником якого є ПАТ «Перший український міжнародний банк», було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позивачу надано кредит у розмірі 18462 грн., в тому числі 17616 грн.75 коп. рефінансування, 845,60 грн. в оплату договору страхування.

Строк кредиту - 24 місяці ( п.2.3 договору).

Розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості - 1,25% (п.2.4 договору).

Розмір процентної ставки - 9% річних ( п.2.5 договору).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що доказів того, що оспорюваний договір містить умови, які є несправедливими, у зв`язку з чим він може бути визнаний недійсним, позивачем суду не надано. Умови, передбачені ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», викладені у підписаному сторонами кредитному договорі, укладеному у письмовій формі. Позивач погодився укласти договір на умовах, визначених у ньому, що підтверджується його підписом у договорі кредиту. Суд першої інстанції, враховуючи те, що на момент вчинення оспорюваного правочину не було встановлено недодержання сторонами вимог ч.1 ст.203 ЦК України, ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», дійшов висновку, що правових підстав для визнання кредитного договору недійсним немає. Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для застосування позовної давності, виходячи з того, що оспорюваний договір був укладений 28 жовтня 2014 року, з позовною заявою ОСОБА_1 звернувся 24 січня 2019 року, клопотання про визнання поважними причини пропуску позовної давності позивачем суду надано не було, підстав вважати, що позивач дізнався про порушення своїх прав лише 22 січня 2019 року - день звернення до суду, немає.

Проте повністю з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За положеннями ст.ст.626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти) , визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.ч.1 та 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсність інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочину був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з абз. другим, третім ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки. Комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Крім того, відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин ( укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним.

У постанові суду від 9 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц з подібними правовідносинами Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду виснував, що положення оспорюваного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено ч.3 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» і п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення оспорюваного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок.

Отже п.2.4 частини другої Пропозиції (кредитного договору) від 28 жовтня 2014 року є нікчемним, оскільки вказаний платіж є платою, встановлення якої було заборонено ч.3 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи - споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок.

Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Що стосується умов кредитного договору щодо послуг страхування, то в цій частині колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати такі умови несправедливими.

Згідно з ч.ч.1,2 та 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, як є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно з ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до несправедливих відносяться положення договорів, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача зміни відсоткової ставки.

Умовами договору, укладеного між сторонами, прямо передбачені витрати на страхування життя, здоров`я, працездатності страхувальника, який є застрахованою особою за умовами договору страхування. Втрати на страхування включаються до складу сукупної вартості кредиту для споживача.

Таким чином, заважаючи на положення ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні підстави вважати такі умови кредитного договору несправедливими, а отже висновок суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог в цій частині є правильним.

Також безпідставними є вимоги позивача про визнання недійсним кредитного договору з підстав не ознайомлення позичальника з умовами кредитування та ризиками, що передбачено ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

У разі ненадання інформації, передбаченої ст.11 Закону України в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору, суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену стст.15 і 23 цього Закону абз.2 ч.2 ст.11.

Статтями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено такої підстави для визнання кредитного договору недійсним, як надання/ненадання суб`єктом господарювання інформації споживачеві послуг про орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту тощо. У таких випадках споживач може наділятися правом на розірвання договору, правом на відшкодування завданих йому збитків.

Крім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що умови, передбачені ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» викладені у підписаному сторонами кредитному договорі. Відповідно підстави для визнання кредитного договору недійсним відсутні.

Разом з тим, дійшовши висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та безпідставними, суд першої інстанції також застосував до вимог позивача позовну давність, про застосування якої просив відповідач.

З такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Такого висновку щодо застосування норм права дійшов Верховний Суд у постанов від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц.

Оскільки суд першої інстанції не врахував наведеного і дійшов загалом правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, однак з помилкових мотивів, тому колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м.Києва від 15 листопада 2021 рокузмінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус