Номер провадження: 22-ц/813/3481/22
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого - Гірняк Л.А.

Суддів - Цюри Т.В., Сегеди С.М.

За участю секретаря - Шлапак А.О.

Адвоката - Саінчук А.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса в режимі видеоконференції поза межами суду із застосуванням програми EasyCon апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради

-про визначення місця проживання дитини, звільнення від сплати аліментів,стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА

Короткий зміст вимог

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеними позовними вимогами.Вимоги обгрунтовував тим, що перебував в зареєстрованому щлюбі з 27.11.2013 року по 13.06.2017 рік з відповідачкою. У шлюбі народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .Після розірвання шлюбу син проживав з батьками колишньої дружини так як остання постійно перебувала за межами України. 21.06.2019 року відповідачка привезла сина йому зі всіма його документами, сама виїхала в Туреччину.З цього часу син проживає з ним, знаходиться на повному його утриманню. Він у більшій мірі бере участь у вихованні та житті дитини, ніж мати, турбується про здоров`я дитини, створив комфортні умови для розвитку, проводить свій вільний час разом із дитиною, є приватним підприємцем, має стабільний достатній дохід, власне майно в якому обладнана кімната дитини, характеризується позитивно. Для дитини створені усі необхідні умови для проживання. Вважає, що саме проживання сина з батьком відповідає інтересам дитини, оскільки син дуже прив`язаний до нього, він не чинить перешкод матері у спілкуванні з дитиною та отримання піклування матері, а розлучення дитини з батьком негативно вплине на його психологічний стан.

Просить звільнити його від сплати аліментів котрі з нього стягнуті на утримання сина ОСОБА_4 на користь відповідачки, оскільки з 21.06.2019 року син постійно проживає з ним.

Посилаючись на вимоги ст.181 СК України та на те, що дитина проживає з ним, а відповідачка на утримання дитини коштів не надає стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі ј у сіх видів заробітку щосмісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, від дня предявлення позову до досягнення дитини повноліття. Розподілити судові витрати в силу ст.141 ЦПК україни.

Відповідачка в своїх письмових поясненнях зазначила, що мала намір вивезти дитину за межі України. Відповідач не надав на це згоди, а тому вона 21.06.2019 року тимчасово залишила сина відповідачу та вимушена розлучитись з ним. В Туреччині вона створила нову сім`ю, зареєструвала шлюб, має постійне місце проживання, проживає в місті Анкарі, має хороші житлові умови. Просила відмовити в позові так як має намір вивезти дитину з собою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини, звільнення від сплати аліментів та їх стягнення - відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позову районний суд виходив з преорітетного права матері, що буде відповідати найвищим інтересам дитини. Суд послався на її тимчасове розлучення матері з сином через відсутність згоди батька надати дозвіл на виїзд дитини з України.

Короткий зміст апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з винесенням постанови про задоволення позовних вимог посилаючись на неповне з`ясування обставин по справі та порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не урахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 215/4452/16-ц та у інших судових справах.

Суд не порівяв матеріально-побутові умові проживання дитини у батька та матері, не приділив уваги тому, що відповідачка не має постійного місця проживання в Україні та постійного доходу. Дитина тривалий час проживає з ним, закінчила перший клас, має друзів за своїм постійним місцем проживанням в якому він зареєстрований.

Звертає увагу на те, що виконавче провадження про стягнення аліментів відкрито 02 липня 2019 року в той час, коли дитина вже проживала в нього, а тому виникла штучна зхаборгованість по аліментам котру він вимушений був погасити, щоб у нього не нараховувалась заборгованість та відповідачка не ставила питання про позбавлення його батьківських прав.

Одночасно посилається на те, що висновок органів опіки та піклування Суворовської райадміністрації Одеської міської Ради від 10 лютого 2020 року необгрунтований, суперечить інтересам дитини так як не взяті до уваги фактичні обставини та сталі стосунки його з сином.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачи- адвокат Челік Т.М. просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10.06.2021 року залишити без змін. При цьому посилається на легалізацію постійного місця проживання в Туреччині та на майновий стан. До відзиву надала додаткові докази на підтвердження своїх тверджень, а саме заяву на оформлення паспорту сину ОСОБА_3 для виїзду за кордон, паспорт гроадянина України та посвідку місця проживання в Туреччині.

Представник позивача- адвокат Саінчук А.О. просила відмовити в прийнятті додаткових документів, які додані до відзиву на апеляційну скаргу з посиланням на їх недопустимість в силу ст. 78 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність установлення фактичних обстави , і це покладає на цей суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів.

Судова колегія долучає до матеріалів справи зазначені документи оскільки відповідачка не могла їх долучити в суду першої інстанції з врахуванням дати їх отримання.

В судове засідання відповідачка та її представник не явились, про час та місце сповіщені належним чином.

Відповідно до Указу Президента України № 64 від 24.02.2022 року, затвердженим Законом України від 24.02.2022 року № 2102- ІХ, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року в Україні був введений воєнний стан.

Воєнний стан регулярно продовжується у зв`язку з тим, що агресія проти нашої країни триває.

Незважаючи на відсутність змін до ЦПК , які б відповідали умовам воєнного стан , під час здійснення правосуддя судова колегія вважає, що чинні процесуальні 6норми для дієвого здійснення павосуддя в умовах воєнного стану не повинно:

- порушувати вимоги ст.6 Конвенції про справедливий суд;

- забороняється скорочення чи прискорення будь яких форм судочинства в умовах воєнного стану.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті

В силу частини 2 ст.372 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за відсутністю відповідачки та 3-х осіб , оскільки вони належним чином сповіщені про час та місце судового розгляду.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ та ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача,вислухавши пояснення сторін, що з`явились, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги приходить до наступного.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.11.2013 року, який розірвано рішенням Суворовського районного суду 13.06.2017 року. В шлюбі у сторін народилась дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після припинення сімейних відносин у 2017 роц , дитина залишилась проживати разом із матір`ю, а з 21.06.2019 року до теперішнього часу з батьком- ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , де і зареєстрований.

Мати дитини з цього часу проживала за межами України.

Сторони утворили нові сім`ї.

Позивач є приватним підприємцем, спеціалізується на оптовій торгівлі фармацевтичними товарами; оптова торгівля іншими товарами господарського призначення; вантажний автомобільний транспорт(основний; інша допоміжна діяльність у сфері транспорту.Є платником єдиного податку 3 групи за ставкою 5 відсотків. На праві власності позивачу належить квартира площею 63,7 кв.м., з них житлова 23,5 кв.м.Батько та син проживають та зареєстровані в цій квартирі.

Сторони характеризуються позитивно.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради рекомендовано визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю, ОСОБА_2 . Висновком встановлено, що ОСОБА_1 виконував всі рекомендації лікарів,відвідує з сиеном логопеда, невролога, психолога, масажиста, стоматолога. З 15.08.2019 року роман відвідує «Ясла-садок «№66,комбінованого типу.

ОСОБА_3 відстає в мовному розвитку.З дитячого садка ,сина забирає батько,мати ніколи не бачили. Мати ОСОБА_2 має вищу освіту,кандидат наук,проживаж в Туреччині куди виїхала 23.07.2019 року з метою зміни місця проживання.Неодноразово зверталась до відповідача надати дозвіл на виїзд сина за кордон Через відсутність дозволу вимушена була передати дитину батькові.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08 червня 2018 року позовну заяву ОСОБА_5 задоволено. Визначено ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 .Рішення виконано та ОСОБА_6 знято з реєстраційного обліку в зазначеній квартирі.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 21.03.2018 року постановлено рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2017 року -скасовано та ухвалено по справі норе рішення.Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої ь дитини задоволено.Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1300 грн, посинаючи з 25.01.2017 року і до досягнення дитиною повноліття, а саем : до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судом встановлено, що 23 липня 2019 року ОСОБА_2 виїхала на територію України,повернулась на декілька годин 30 вересня 2019 року та більш не поверталась.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Вирішуючи спір, враховуючи вказані норми матеріального права, у повному обсязі, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком.

У контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, встановивши, що для забезпечення інтересів дитини саме визначення місця проживання дитини із батьком відповідатиме її інтересам, районний суд не врахував,що з 21.06.2019 року динита проживає з батьком, котрий не чинить перешкод у спілкуванні,побаченні з сином, а також його вихованні.

Матір дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати.

Визначаючи місце проживання дитини з батьком, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, колегія суддів при вирішенні спору надає першочергове значення саме найкращим інтересам дитини, так як ОСОБА_4 вже досить тривалий час проживає разом із батьком, ходить до шкоди, проживає в атмосфері любові, турботи, захисту.

Виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити доброзичливе спілкування дитини з обома батьками, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що віддаючи перевагу місця проживання з матір`ю виходив з приорітетності проживання дитини з нею.

Однак районний суд не звернув уваги, що у рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, § 102).

Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів.

Таким чином, встановивши сталі стосунки саме з батьком, а саме з 21.06.2019 року, судова колегія вважає, що висновок органу опіки та піклування Суворовської райадміністрації від 10.02.2020 року щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матірю, ОСОБА_2 , суперечить найвищим інтересам дитини, та є необгрунтованим.

Виходячи з вищезазначеного, судова колегія приходить до висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком.

Щодо припинення аліментів

Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

За змістом ст. 181 СК України аліментами є кошти на утримання дитини, які присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Відтак, з урахуванням предмета даного спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником.

Враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом припинення від примусового стягнення на користь матері аліментів, так як з 21.06.2019 року син ОСОБА_4 проживає з батьком.

Згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що малолітній син перебуває на повному утриманні батьком свідчить про суттєву зміну обставин, що були підставою стягнення аліментів з позивача і має тягнути за собою звільнення від сплати аліментів, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

удом встановлено, що позивачка одна несе витрати по утриманню дитини, тому не має достатніх коштів для забезпечення першочергових витрат по задоволенню її потреб.

Щодо стягнення аліментів

Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім`ї.

Згідно з ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом, а відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.184СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Нормами ч.1 ст.191Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст.183,184 СК України.

Враховуючи вимоги ст.184СК України суд погоджується зі способом визначення аліментів у розмірі ј усіх видів заробітку щомісячно, обраним позивачем.

Оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, то відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції повністю та ухвалює нове рішення про задоволення позову.

Щодо стягнення судових витрат

Згідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови, суд апеляційної інстанції повинен зазначити розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що судовий збір позивачем сплачено за подачу апеляційної скарги- 1536,80 грн та 2305 грн за подачу апеляційної скарги, а всього судовий збір оплачено в сумі 3841,80грн.

Враховуючи

Апеляційну скаргу задоволено, відповідно з відповідачки слід стягнути сплачену позивачем суму судового збору.

Керуючись ст. 141,367,368,374,376,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 червня 2021 року,скасувати та прийняти постанову.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини, звільнення від сплати аліментів стягнення аліментів, задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ), що зареєстрований за місцем проживання: АДРЕСА_1 ;

Звільнити від сплати аліментів у твердій грошовій сумі у розмирі 1200,00 грн. на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ), що зареєстрований за місцем проживання: АДРЕСА_1 , на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти в розмирі % усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, від дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ), що зареєстрований за місцем проживання: АДРЕСА_1 понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 3 831 грн 80 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення

Повний текст складено 06.06.2022 року.

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Т.В.Цюра

С.М.Сегеда