Провадження №2/524/1184/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2022 року Автозаводський районний суд міста Кременчука у складі

головуючого судді Кривич Ж.О.,

секретаря судового засіданні Швець Д.С.,

за участі представників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчуці цивільну справу позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя

УСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у шлюбі з 26.12.2003 року. В період шлюбу ними було за спільні гроші придбано квартиру АДРЕСА_1 . За змістом договору купівлі-продажу, посвідченого 31.07.2013 року державним нотаріусом Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори Ільїною Н.О., ОСОБА_3 купив зазначену квартиру у ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Спірна квартира куплена ОСОБА_3 за спільні кошти подружжя. Після оформлення правочину подружжя спільно проживали у придбаній квартирі. Після розірвання шлюбу між ними не досягнуто згоди щодо розподілу спільного майна подружжя.

ОСОБА_4 просить суд поділити майно квартиру АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; визнати за нею та ОСОБА_3 право власності за кожним на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Автозаводського районного суду міста Кременчука від 24.12.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження.

20.01.2022 року на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 23-26)

31.01.2022 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 40-42)

09.06.2022 року на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив (а.с. 59-62).

Представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав, просив задовольнити. Суду пояснив, що спірна квартира придбана позивачем та відповідачем у шлюбі за спільні кошти. Вважав, що ця обставина належно підтверджується текстом самого договору купівлі-продажу, де окремо зазначено, що дружина покупця 31.07.2013 року надала згоду на купівлю чоловіком вищевказаної квартири, а також заявою позивачки до укладення договору про те, що вона надає згоду чоловікові на придбання за спільні кошти спірної квартири. Представник зазначав, що відповідач приховав від позиваки той факт, що квартира, де родина проживала, раніше, насправді належала йому, а не його матері. Також вона не знала, що він продав цю квартиру 31.07.2013 року, але напевно знає, що гроші від її продажу не витрачались на придбання спірної квартири або на інші цілі в інтересах сім`ї.

ОСОБА_3 позовні вимоги визнав частково. Суду пояснив, що квартира була частково придбана колишнім подружжям за спільні кошти, проте основна сума коштів на купівлю квартири була отримана від продажу його особистої квартири АДРЕСА_2 , вартістю 164 000 грн 00 коп., у цей же день. ОСОБА_3 пояснив, що його дружина буда добре обізнана про те, що двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , належала його матері, а потім була подарована йому. Родина не мала достатніх коштів на придбання спірної трикімнатної квартири, тому одночасно обговорювався варіант продажу двокімнатної квартири, щоб за рахунок отриманих коштів купити квартиру більшої площі.

Вважав, що за ОСОБА_4 слід визнати право власності на 134/1000 частки спірної квартири, за ним слід визнати право власності на 866/1000 частки.

Представник ОСОБА_2 підтримав пояснення ОСОБА_3 .

Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, встановив такі фактичні обставини справи:

26.12.2003 року ОСОБА_9 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадського стану Крюківського районного управління юстиції міста Креенчука у Полтавській області, актовий запис 621.

Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 28.10.2021 року шлюб між ними розірвано (а.с. 27-28).

31.07.2013 року ОСОБА_4 надала згоду ОСОБА_3 на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири (а.с. 9). Згідно тексту заяви грошові кошти, які витрачаються на придбання об`єкту нерухомості квартири АДРЕСА_3 , є їхньою спільною сумісною власністю, а об`єкт нерухомості також буде вважатись об`єктом права спільної сумісної власності як такий, що набувається ними за час шлюбу.

За змістом договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 31.07.2013 року державним нотаріусом Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори Ільїною Н.О., продавці ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 продали, а покупець ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 29).

Продаж квартири вчинено за 224 000 грн 00 коп., які мають бути сплачені продавцям після підписання договору.

Відповідно до п. 4 Договору зазначений об`єкт нерухомості набувається покупцем ОСОБА_3 . Дружина покупця 31.07.2013 року подала згоду на купівлю чоловіком ОСОБА_3 вищевказаної квартири (а.с. 29).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 7306080 від 31.07.2013 року право власності на квартиру АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 04) зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, виданого 31.07.2013 року державним нотаріусом Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори Ільїною Н.О., р.№ 2-775. (а.с. 31).

Також 31.07.2013 той же нотаріус посвідчив договір купівлі-продажу за 164 000 грн 00 коп. іншої квартири АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 28.12.2010 року (а.с. 33), і де родина проживала до укладення цієї угоди.

Після розірвання шлюбу сторони перебувають у неприязних стосунках.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 суду пояснили, що колишнє подружжя ОСОБА_15 проживали у квартирі, яку купила мати ОСОБА_3 ОСОБА_16 , а згодом переоформила її на сина.

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що вони з чоловіком за власний кошт купили двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 для того, щоб там проживала родина сина. У подальшому вона подарувала квартиру синові. Свідок пояснила таку послідовність угод тим, що вона переслідувала мету захистити майнові інтереси свого сина.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного:

Спірні правовідносини врегульовані нормами Сімейного Кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 368 ЦК України).

Частиною другою ст. 61 СК України встановлено, що об`єктами права спільної сумісної власності подружжя є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).

Разом з тим, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 204/5407/17 (провадження № 61-17702св19).

Відповідно до статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»;

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Відповідно до вимог ст. 12, ст. 89 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 надав докази вкладу особистих коштів на придбання спірної квартири:

-копію договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Четверої Кременчуцької державної нотаріальної контори Мірошкіною Я.В. 28.12.2010 року, р. № 212 (а.с. 33), згідно якого ОСОБА_16 подарувала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 ,

-копію договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори Ільїною Н.О. 31.07.2013 року, р. № 781 (а.с. 32), згідно якого ОСОБА_3 продав квартиру АДРЕСА_2 , ОСОБА_17 .

Суд встановив, що спірна квартира набута ОСОБА_3 за час шлюбу з ОСОБА_4 , і за законом є об`єктом права спільної сумісної власності. Проте слід врахувати, що частина коштів у сумі 164 000 грн 00 коп. була внесена ОСОБА_3 з продажу квартири, яка була його особистою власністю.

Решта коштів 60 000 грн 00 коп. були спільними коштами подружжя. Частка позивача становить 30 000 / 224 000 або 0,134, частка відповідача 0,866.

За таких обставин, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4 частково.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати на судовий збір в розмірі 1 380 грн 20 коп.

Відповідач ОСОБА_3 заявив про відшкодування витрачених ним коштів на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Стаття 137 ЦПК України передбачає, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

20.01.2022 року відповідач у відзиві на позов заявив про відшкодування витрат на правничу допомогу, тобто до судових дебатів у справі. Отже, підстав для залишення заяви без розгляду немає.

Відповідач надав суду:

- копію договору про надання професійної правничої допомоги від 12.01.2022 року (а.с. 34),

- копію акту від 19.01.2022 року про надані послуги професійної правничої допомоги відповідно до договору від 12.01.2022 року (а.с. 35),

- квитанцію № б/н від 18.01.2022 року про оплату гонорару адвоката в розмірі 10 000 грн 00 коп. (а.с. 36).

12.01.2022 року між ОСОБА_3 та адвокатом Міліньским І.М. було укладено договір про надання професійної правничої допомоги.

Так, відповідачем понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн 00 коп., що підтверджується квитанцією № б/н від 18.01.2022 року (а.с. 36).

Представником було досліджено матеріали позовної заяви з додатками (1 год., 1 000 грн 00 коп.), проведено консультацію (1 год., 1 000 грн 00 коп.), проведено збір доказів (3 год. 3 000 грн 00 коп.), здійснено аналіз отриманих доказів (1 год., 1 000 грн 00 коп.), виготовлено відзив на позов (3 год., 3 000 грн 00 коп.), підготовлено письмові докази для приїзднання до відзиву на позов (1 год., 1 000 грн 00 коп.).

Представник відповідача ОСОБА_2 приймав участь у судовому розгляді на підставі ордеру від 10.02.2022 року (а.с. 48).

Суд враховує думку сторони позивача про не співмірність витрат на правничу допомогу із складністю справи, а також існування судової усталеної практики практику у спорах цієї категорії, і стягує з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. 00 коп.

Керуючись викладеним, відповідно до ст. 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 134/1000 частки квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 866/1000 частки квартири АДРЕСА_1 .

Припинити право спільної сумісної власності сторін на спірну квартиру.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 сплачений нею при подачі позову судовий збір у розмірі 1 380 грн 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн 00 коп.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ).

Відповідач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 ).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Полтавського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення 16.07.2022 року.

Суддя Ж.О. Кривич