провадження 2/201/1196/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2022 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі - Храмцевич Т.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних із здійсненням регламентної виплати страхового відшкодування потерпілому та судових витрат,

ВСТАНОВИВ:

МтСБУ 13 грудня 2021 року звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення в порядку зворотної вимоги суми страхового відшкодування потерпілому та судових витрат. Позивач в своїх позовних вимогах посилався на те, ІНФОРМАЦІЯ_4 о 20.55 годині громадянину ОСОБА_2 завдано шкоду шляхом завдання тяжких тілесних ушкоджень, від яких наступила смерть водія ОСОБА_3 і пасажира ОСОБА_4 , винним в цій ДТП, пошкодженні є відповідач ОСОБА_1 .. Було складено акт, є вирок суду, подія визнана страховим випадком, у представника постраждалої сторони був страховий поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільно-правова відповідальність у відповідача застрахована не була. Позивач за вимогою представника постраждалої особи після оформлення необхідних документів виплатив суму страхового відшкодування відповідно до закону в межах закону і збитків в повному обсязі в загальній сумі по 56 676 грн. за кожного постраждало. Після виплати вказаної суми позивач звернувся до відповідача для відшкодування вказаної суми в порядку зворотної вимоги, регресу (субрегація) в розмірі сплаченої суми, оскільки були такі умови страхування, на претензію позивача відповіді від відповідача не отримали і він вказаної суми не сплатив, виник спір. Представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача вказане страхове відшкодування в порядку зворотної вимоги в передбаченій законом і заявленій позивачем сумі відшкодування та витрати на правову допомогу та судовий збір, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; позовні вимоги фактично не визнав, дійсно з його (відповідача) участю була дорожньо-транспортна пригода і його визнано винним у вказаній ДТП, шкода завдана, суму шкоди відшкодував і більше нічого не винен, заперечував проти вимог і не заперечував проти розгляду справи без його участі. Правом надання відзиву на позов не скористався. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, ІНФОРМАЦІЯ_4 о 20.55 годині відповідач ОСОБА_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння (2.58 ‰), чим заздалегідь позбавив себе можливості об`єктивно оцінювати дорожню обстановку і координувати свої дії, будучи позбавленим права керування транспортними засобами, а також не маючи чинного страхового полісу (страхового сертифіката «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, керуючи технічно справним автомобілем «MERCEDES-BENZ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить юридичній особі UAB «SOFIAM (Литва, м. Вільнюс, вулиця A.Gustaiciog, 23-255А), здійснював рух при необмеженій видимості, у третій смузі для руху, по сухому асфальтному покриттю проїзної частини вул. Набережна Перемоги, яка має по чотири смуги для руху у кожному напрямку, розділених між собою дорожньою розміткою 1.1. ПДР України та освітлюваною зовнішнім електроосвітленням, з боку вул. Овражної у напрямку Селянського узвозу у Соборному районі м. Дніпро, з перевищенням допустимої швидкості руху в населених пунктах 50 км/год, а саме не менше ніж 160 км/год., не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, проявляючи злочинну самовпевненість, але легковажно розраховуючи на відвернення наслідків, при виникненні перешкоди для руху у вигляді автомобіля «DAEWOO NEXIA», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , який стояв без руху перед регульованим пішохідним переходом на забороняючий (червоний) сигнал світлофора на смузі його руху та, який ОСОБА_1 об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів до негайного зменшення швидкості руху, аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, у результаті чого у третій смузі для руху вул. Набережна Перемоги у напрямку з вул. Овражної до Селянського узвозу м. Дніпро навпроти буд. № 30 допустив наїзд передньою частиною керованого ним автомобіля на задню частину, стоячого без руху, автомобіля «DAEWOO NEXIA», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який після удару перемістився вперед та передньою частиною контактував із задньою частиною автомобіля «SKODA SUPERB», державний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_5 , який стояв без руху попереду «DAEWOO NEXIA», реєстраційний номер НОМЕР_2 , перед регульованим пішохідним переходом на забороняючий (червоний) сигнал світлофора.

Своїми діями водій ОСОБА_1 порушив вимоги п. п. 1.3., 1.5., 2.1. а)ґ), 2.3. б), 2.9. а), 12.3., 12.4., 12.9. б) Правил дорожнього руху України, відповідно до яких: п. 1.3. «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»; п. 1.5. «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; п. 2.1 водій механічного транспортного засобу повинен при собі мати: а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; ґ) чинний страховий поліс (страховий сертифікат «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення); п. 2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»; п.2.9. «Водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; п. 12.3. «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»; п.12.4. «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год»; п.12.9. «Водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих правил.

Порушення п.12.3. Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_1 знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої водій автомобіля «DAEWOO NEXIA», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав тілесні ушкодження у вигляді сумісної тупої травми тіла: численних саден на голові, тулубі та кінцівках, переломів черепу, переломів хребта, численні переломи верхніх та нижніх кінцівок, чисельні ушкодження внутрішніх органів, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, і знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті, яка настала на місці події, майже відразу після зіткнення автомобілів, а саме 12 квітня 2020 року близько 20 години 55 хвилин, від сумісної тупої травми тіла у вигляді перелому черепу, перелому хребта, численних переломів верхніх та нижніх кінцівок, чисельних ушкоджень внутрішніх органів, клінічний перебіг яких ускладнився розвитком шоку.

Також внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «DAEWOO NEXIA», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала тілесні ушкодження у вигляді сумісної тупої травми тіла: численні садна на голові, тулубі та кінцівках, переломів хребта, чисельні переломи верхніх та нижніх кінцівок, чисельні ушкодження внутрішніх органів, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, і знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті, яка настала на місці події, майже відразу після зіткнення автомобілів, а саме 12 квітня 2020 року близько 20 години 55 хвилин, від сумісної тупої травми тіла у вигляді переломів кісток черепу, хребта, чисельних ушкоджень внутрішніх органів клінічний перебіг яких ускладнився розвитком шоку.

Вказаними діями ОСОБА_1 вчинив злочин відповідальність за який передбачена ч. 3 ст. 286 КК України, а саме, порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб.

За результатом вказаної дорожньо-транспортної пригоди у відношенні відповідача порушене кримінальне провадження №0000358 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська області від 24 березня 2021 року ОСОБА_1 визнано винним в скоєнні вказаної дорожньо-транспортної пригоди, злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України і йому призначене покарання в вигляді десяти років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на три роки; вирок не оскаржувався, набрав законної сили і виконаний. Внаслідок вказаної ДТП винними діями відповідача ОСОБА_2 було завдано тяжких тілесних ушкоджень, від яких він помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 померла також ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2021 року набрав законної сили і виконаний, а тому є достатньо підстав для звільнення позивача від доказування даного позову в частині питань чи мали місце дії відповідача, а саме дії, що містять в собі склад порушення, наявність причинного зв`язку між винними діями, пов`язаними з порушенням вимог Правил дорожнього руху України, відповідача і завданням шкоди. Вказаними протиправними діями відповідача потерпілій особі було завдано матеріальної шкоди.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, ..., що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.... Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Таким чином, неправомірними діями відповідача, пов`язаними з використанням джерела підвищеної небезпеки (транспортного засобу) ОСОБА_6 (мати ОСОБА_4 ) було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинному зв`язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

За зверненням представника ОСОБА_6 з цим питанням до позивача МтСБУ відшкодувало представнику потерпілої особи майнову шкоду в загальній сумі 113 352 грн., після чого страхова організація звернулася в порядку зворотньої вимоги до відповідача, але останній погашати вказану суму відмовився, на претензію позивача відповіді від відповідача не отримали і він вказаної суми не сплатив, отже відшкодування в повному розмірі від відповідача вони не отримали і зараз. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В судовому засіданні з позовної заяви та наявних документів встановлено, що 09 вересня 2020 року відповідно до положень ст. 35 та пп. а) п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про ОСЦПВ» до позивача звернувся представник потерпілої особи ОСОБА_7 , що діє в інтересах померлої доньки ОСОБА_4 на підставі довіреності НОР 381869 від 03 вересня 2020 року посвідченої нотаріально, з заявою про відшкодування шкоди. З такою ж заявою при наявності відповідних документів цей представник звернувся до позивача і в інтересах померлого ОСОБА_3 .

Умовами ч. 1 ст. 36 Закону України «Про ОСЦПВ» передбачено, що рішення про здійснення страховою відшкодування приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника.

Положеннями п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про ОСЦПВ» на страховика (у випадках передбачених ст. 41 нього Закону МТСБУ) покладено обов`язок протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 нього Закону, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Керуючись гг. 36.1 та п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про ОСЦПВ» Моторним (транспортним) страховим бюро України прийнято рішення про здійснення страхового відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих особі яка здійснила витрати на поховання в особі уповноваженого представника ОСОБА_7 .

Па підставі Наказу № 3.1/1620 від 27 жовтня 2020 року та Наказу № 3.1/647 від 01 лютого 2021 року позивач відшкодував ОСОБА_7 як повноважному представнику вказаних потерпілих, майнову шкоду: в розмірі 56 676 гривень (28 821 грн. і 27 855 грн.) - представнику постраждалого ОСОБА_3 ), що підтверджується платіжними дорученнями № 888660 від 02 лютого 2021 року і № 2543629 від 27 жовтня 2020 року; в розмірі 56 676 гривень (28 201 грн. і 28 475 грн.) - представнику постраждалого ОСОБА_4), що підтверджується платіжними дорученнями № 2543628 від 27 жовтня 2020 року і № 888665 від 02 лютого 2021 року.

Відповідно до пп. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону України «Про ОСЦПВ», МтСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у п. 13.1 ст. 13 цього Закону.

Положеннями ч. І ст. 1191 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Таким чином, у відповідності до пп. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону України «Про ОСЦПВ» та ч. І ст. і 191 ЦК України у Моторного (транспортного) страхового бюро України виникло право зворотної вимоги до винної особи.

Відповідно до прийнятого МТСБУ рішення про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих та здійснення такої виплати потерпілому, сума відшкодування в порядку регресу становить загальну суму 113 352 грн. (56 676 +56676=113352).

Відповідно до ч, І ст. 133 ЩІК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Положеннями ч. 1 ст. 1 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 от. 3 Закону. У країни «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до сулу позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. Згідно ч, 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожитковою мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарною року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до піни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до пп. 1) гг, 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, ставка судового збору встановлюється в розмірі 1.5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК України, у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцентному) порядку.

Ціна позову становить 113 352 гривень.

Відповідно до ч. 2 ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній договорі. грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Згідно статті 22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Враховуючи назване відповідачу були направлені претензії щодо добровільного відшкодування збитків, відповідач навіть частково не погасив суму відшкодування, на претензію позивача відповіді від відповідача не отримали і він вказаної суми не сплатив, відповіді позивачем стосовно вказаного питання так і не були отриманні.

Згідно ст. 27 Закону України «Про страхування» (та ст. 993 ЦК України) до страховика, який здійснив виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до ч. 2. ст. 38 Закону № 1961-IV МтСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Таким чином відповідач, особа, що спричинила завдання збитки, зобов`язана відшкодувати в порядку зворотної вимоги шкоду позивачу.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно відповідача (крім передбачених законом) відносно суми позову, предмета спору, а відповідача не довів незаконність дій позивача. Твердження можливе відповідача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачем позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

При таких обставинах суд вважає можливим стягнути з ОСОБА_1 на користь М(т)БС України матеріальні збитки /витрати, пов`язані із виплатою страхового відшкодування в порядку зворотньої вимоги - субрегації/ в сумі 113 352 грн. і витрати на судовий збір 2 270 грн., а всього 115 622 грн..

Таким чином, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, позовна заява ґрунтується на законі та підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 13, 25, 27 Закону України «Про страхування», ст. 15, 16, 22, 979, 1166, 1187, 1188, 1191 ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача Моторного (транспортного) страхового бюро України матеріальні збитки /витрати, пов`язані із виплатою страхового відшкодування, страхове відшкодування в порядку зворотньої вимоги - субрегації/ в сумі 113 352 грн. і витрати на судовий збір 2 270 грн., а всього 115 622 грн..

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -