Проваження № 22-ц/824/4593/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 липня 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Гненного Дмитра Анатолійовича та ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 30 листопада 2021 року у справі за заявою ОСОБА_2 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, заінтересована особа стягувач ОСОБА_1 ,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року боржник ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаною заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, яку мотивував тим, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 серпня 2020 року було задоволено подання приватного виконавця і у відношенні нього встановлене тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань у виконавчому провадженні ВП № 60155788 з примусового виконання виконавчого листа № 2-246/2011, виданого Печерським районним судом м.Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики в розмірі 995370 грн, інфляційних втрат у розмірі 255151,32 грн. та неустойки в розмірі 3000000 грн., 1700 грн. судового збору і 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

Вказував, що ухвала Печерського районного суду м. Києва від 27 серпня 2020 року ґрунтується на наявності невиконаного зобов`язання боржником, а не на ухиленні боржника від виконання зобов`язання, що з огляду на вимоги законодавства України та судову практику не може бути достатньою підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України та обмеження права особи на свободу пересування. Він не ухиляється від виконання рішення, а навпаки, вживає заходи, направлені на виконання рішення суду, зокрема в межах виконавчого провадження ним здійснюється сплата заборгованості частково на депозитний рахунок приватного виконавця, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження. У зв`язку з наведеним просив скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України у виконавчому провадженні ВП № 60155788 з примусового виконання рішення Печерського районного суду м.Києва у справі № 2-246/11.

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 30 листопада 2021 року заява ОСОБА_2 задоволена. Скасоване тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за

- 2 -

межі України, застосоване ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 серпня 2020 року у виконавчому провадженні ВП № 60155788 з примусового виконання виконавчого листа № 2-246/11, виданого на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2011 року.

Не погоджуючись із ухвалою, приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Гненний Д.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 27 серпня 2020 року залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована хибністю висновків суду про наявність підстав для скасування обмежувальних заходів щодо виїзду боржника за кордон, оскільки боржник не з`являється за викликом приватного виконавця, рішення боржником не виконане, декларацію не подано, будь-яких дій, спрямованих на виконання не здійснено, що суперечить вимогам ч.5 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження». Окрім того, суд прийняв оскаржуване рішення без повідомлення приватного виконавця паро розгляд справи, без надання копії заяви боржника та надання можливості підготувати свої заперечення.

Стягувач у виконавчому провадженні ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 27 серпня 2020 року залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Скарга обгрунтована тим, що він не був повідомлений про розгляд справи, дізнався про наявність справи із сайту «Судова влада». Суд прийшов до хибних висновків суду про те, що боржник здійснює часткову сплату боргу на депозит приватного виконавця, а тому відсутні підстави стверджувати про його ухилення від виконання рішення суду, що у свою чергу є підставою для скасування обмежень у праві виїзду, оскільки сума боргу становить більше 4 млн. грн., а сплачено боржником за більш ніж два роки лише 2660 грн., хоча у боржника є моживість сплачувати борг щомісяця, бо він є засновником ТОВ «Веріон-Буд» та ТОВ «Лакком», які займаються будівництвом житла і нежилих приміщень та роздрібною торгівлею. Боржник не з`являється на виклики приватного виконавця, рішення не виконує, декларацію не подав, будь-яких дій, спрямованих на виконання не здійснює, що є прямим порушенням ч.5 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження». Вважає, що факт ухилення боржника від виконання рішення відбувся і продовжується.

Боржник ОСОБА_2 в особі його представника адвоката Жука А.М. подав відзив на апеляційну скаргу приватного виконавця, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив його заяву та скасував обмежувальні заходи, а доводи апеляційної скарги приавтного виконавця є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Гненний Д.А. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати ухвалу Печерського районного суду м.Києва як незакону.

Представник стягувача ОСОБА_1 адвокат Холоденко Г.М. апеляційну скаргу та наведені в ній аргументи щодо незаконності оскаржуваної ухвали суду першої інстанції підтримала, просила задоволити.

Представник боржника ОСОБА_2 адвокат Жук А.М. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судової ухвали та відсутність підстав для її скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що обидві апеляційні скарги підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене

- 3 -

судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам оскаржувана судова ухвала не відповідає.

Згідно ч.6 ст.441 ЦПК України суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця.

Згідно п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання однієї учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Колегією суддів встановлено, що справа розглянута судом першої інстанції у відсутність приватного виконавця Гненного Д.А., який не був повідомлений про дату і час розгляду справи, що свідчить про грубе порушення судом процесуальної норми, яка встановлюєобов`язкову участь виконавця при розгляді питання про скасування тимчасового обмеження.

Також, у справі відсутні будь-які докази належного повідомлення стягувача ОСОБА_1 про розгляд заяви боржника.

Згідно положень ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є в тому числі порушення норм процесуального права.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обгрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на приписи п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом обов`язкових підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, поскільки суд допустив порушення норм процесуального права, розглянувши справу у відсутність приватного виконавця, участь якого є обов`язковою, та у відсутність стягувача, які не повідомлені належним чином про дату, час і місце засідання суду і які обгрунтовують свою апеляційну скаргу такими обставинами.

Також, колегія суддів враховує, що належне повідомлення сторони про розгляд справи є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій принципу рівності сторін, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема у справі «Лопушанський проти України» у зв`язку із розглядом справи у відсутність відповідача, який не був належно повідомлений, суд констатував, що не було дотримано принципу рівності сторін, гарантованого п.1 ст.6 Конвенції.

Розглянувши справу у відсутність приватного виконавця, участь якого є обов`язковою, і стягувача, які не були повідомлені про її розгляд, суд допустив порушення процесуального принципу рівності сторін, що позбавило приватного виконавця і стягувача висунути свої заперечення і доводи проти заяви боржника.

Окрім того, вирішуючи заяву, суд допустив наступні порушення.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Гненного Д.А. перебуває виконавче провадження ВП

- 4 -

№ 60155788 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-246/2011, виданого Печерським районним судом м.Києва на виконання рішення цього ж суду від від 29 листопада 2011 року про стягнення з про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики в розмірі 995370 грн, інфляційних втрат у розмірі 255151,32 грн. та неустойки в розмірі 3000000 грн., 1700 грн. судового збору і 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 серпня 2020 року задоволено подання приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Гненного Д.А. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 без вилучення паспорту. Тимчасово обмежено ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа, до виконання зобов`язань у виконавчому провадженні ВП № 60155788 з примусового виконання виконавчого листа Печерського районного суду м.Києва № 2-246/2011.

Також, судом встановлено, що в межах виконавчого провадження боржником здійснюється сплата заборгованості частково на депозитний рахунок приватного виконавця, зокрема за меморіальним ордером від 21 грудня 2019 року № 1052718 та квитанцією від 05 жовтня 2021 року № 0.0..1.

Задовольняючи заяву боржника ОСОБА_2 , суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що боржником в межах виконавчого провадження здійснюється часткова сплата боргу івідсутні підстави стверджувати про його ухилення від виконання рішення суду, а тому обмеження у праві виїзду за межі України підлягає скасуванню.

При цьому суд виходив з того, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення і не може продовжуватися тривалий час з урахуванням положень ст.2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду з наступних підстав.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом (ч.1 ст.441 ЦПК України).

Згідно ч.3 ст.441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Згідно ч.5 ст.441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Хоча процесуальні норми не містять посилань на підстави для скасування обмежувальних заходів, проте їх аналіз дає підстави для висновку, що скасування застосованого судом тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України можливе за доведеності наступних обставин.

По-перше,якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування виконання судового рішення щодо повернення боргу (ч.1 ст.441 ЦПК України), зміни боржником своєї поведінки по відношенню до виконання покладеного на нього рішенням суду обов`язку, в тому числі внесення платежів на погашення болргу, добросовісне виконання обов`язків боржника, які визначені Законом

- 5 -

України «Про виконавче провадження», а також прийняття боржником переконливих та достатніх мір для виконання рішення суду.

І по-друге, якщо виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про порушення справедливого балансу між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Разом з цим, матеріали справи таких доказів не містять, а заява боржника ОСОБА_2 зводиться до фактичної незгоди з ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 27 серпня 2020 року, якою його обмежено у праві виїзду за межі України. Проте такі доводи щодо законності цієї ухвали можуть бути предметом перевірки при її оскарженні в апеляційному порядку, і не стосуються та не пов`язані із підставами для скасування судового рішення.

Посилання суду на те, що боржником в межах виконавчого провадження здійснюється часткова сплата боргу і відсутні підстави стверджувати про його ухилення від виконання рішення суду, як на підставу скасування обмежувального заходу, є помилковими.

Згідно виконавчого листа розмір боргу, який підлягає сплаті становить більше 4 мільйонів грн., водночас боржником станом на момент подання заяви сплачено лише лише 2660 грн., що є очевидно неспівмірним із загальним розміром боргу та не свідчить про його належне виконання.

При цьому апеляційний суд враховує, що ОСОБА_2 , 1974 року народження, не працює за трудовим договором, є працездатною особою, докази про те, що він є пенсіонером або особою з інвалідністю у справі відсутні. Відомостей про перебування його на обліку в службі зайнятості як безробітного, тобто, як особи, яка не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстрована у державній службі зайнятості як така, що шукає роботу (ст.2 Закону України «Про зайнятість населення») матеріали справи не містять. Як і відсутні відомості про перебування позивача на обліку у відділі соціального забезпечення за місцем проживання як малозабезпеченої особи, яка потребує державної допомоги.

Відповідач зареєстрований у м.Києві. Згідно відомостей, розміщених на офіційному сайті Державної служби статистики України середня заробітна плата по м.Києву на момент ухвалення рішення, тобто станом на лютий 2021 року становить 21144 грн. Відтак боржник, самостійно забезпечуючи себе роботою та доходом, не надав суду доказів, про неможливість сплати ним боргу у більшому розмірі ніж ним сплачено за кілька років.

При цьому суд першої інстанції не врахував, що боржник є засновником ТОВ «Веріон-Буд» та ТОВ «Лакком», які займаються будівництвом житла і нежилих приміщень та роздрібною торгівлею.

Щодо посилань суду на те, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення і не може продовжуватися тривалий час з урахуванням положень ст.2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Аналогічні приписи містяться у ст.313 ЦК України, згідно якої фізична особа має право на свободу пересування та має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

- 6 -

Колегія суддів відповідно до приписів ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України застосовує при розгляді даної справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї як джерело права.

Так згідно п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий … розгляд його справи упродовж розумного строку … судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ст.6 Конвенції гарантує справедливий судовий розгляд не тільки відповідачу (боржнику), а й іншій стороні - позивачу (стягувачу), в тому числі при вирішенні питання про встановлення обмежень у випадку невиконання судового рішення.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права позивача (стягувача) на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. ЄСПЛ, здійснюючи тлумачення ст.6 Конвенції, зазначає, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін, а тому виконання рішення, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» («Горнсбі проти Греції»).

Окрім того, існування боргу, який підтверджений остаточним судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення постановлене, підгрунтя для «законного сподівання» на виплату цього боргу і становить «майно» цієї особи у розумінні ст.1 Першого протоколу Конвенції, а відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, ухваленого на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, передбачене ст.1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справах: «Агрокомплекс проти України», «Іванов проти України»).

Водночас свобода пересування особи гарантована ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист правлюдини і основоположних свобод, відповідно до положень ч.2 якої кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Разом з тим, ч.3 вказаної статті передбачено, що на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26 листопада 2009 року) ЄСПЛ підсумував принципи, з урахуванням яких має відбуватися оцінка правомірності вжиття заходів щодо обмеження свободи пересування особи у зв`язку з неоплаченими боргами, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має грунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, бути пропорційним меті його застосування, тобто знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом.

При цьому у п.49 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів. Аналогічні висновки викладені у рішеннія ЄСПЛ від 13 листопада 2003 року у справі «Напияло проти Хорватії» п.п.78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (справа «Луордо проти Італії» п.96, справа «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» п.35, справа «Рінер проти

- 7 -

Болгарії» п.121, справа «Стецов проти України п.32).

Отже, ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції дозволяє втручатися у здійснення особою права на свободу вільного пересування лише у відповідності із законом і в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

Тобто, для втручання у право боржника на свободу вільного пересування необхідно дотриматися розумного балансу (пропорційності) між правами боржника щодо вільного пересування та правами стягувача на остаточне виконання судового рішення і його правами на борг як на його майно.

В даному випадку з урахуванням встановлених обставин втручання у право боржника ОСОБА_2 на свободу вільного пересування очевидно та поза всяким розумним сумнівом єтаким, що здійснюється у відповідності із законом, тобто у відповідності із п.19 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.441 ЦПК України, та з метою захисту прав та інтересів стягувача ОСОБА_1 .

Окрім того, таке втручанняє пропорційним переслідуваній меті, оскільки як вище вказувалося по-перше, наявні докази про свідоме (умисне) ухилення боржника від виконання судового рішення, по-друге, необхідність вжиття такої юридичної санкції як тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, встановлено ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 серпня 2020 року, яка не змінена та не скасована, по-третє, вжите обмеження на момент подачі заяви існувало близько року, що не є тривалим періодом обмеження, по-четверте, вжите обмеження сприяє погашенню боргу.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Суд наведені обставини не з`ясував та не дав їм належної оцінки, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи і вимогах закону та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви.

Відмовляючи у задовленні заяви боржника ОСОБА_2 , апеляційний суд виходить із відсутності на момент подання заяви підстав для скасування обмежувальних заходів із викладених вище мотивів.

Звертаючись до суду з заявою про скасування вжитого до боржника заходу, ОСОБА_2 не наведено, а судом першої інстанції не встановлено, фактичних даних, які свідчили б про суттєву зміну обставин, що зумовили вжиття цього заходу, або досягнення мети, з якою

- 8 -

цей захід застосовано, як і не доведено непропорційність такого заходу.

Колегія суддів відхиляє доводи відзиву на апеляційну скаргу, поданого боржником про те, що триваюче обмеження не може бути покаранням за наявність боргу, оскільки встановлене судом обмеження не має мети покарання і не пов`язане виключно із фактом боргу, а має наслідком часткове погашення боргу і є пропорційним.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційних скаргах та відзиві, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Гненного Дмира Анатолійовича та ОСОБА_1 задоволити.

Ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 30 листопада 2021 року скасувати і приняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає згідно п.2 ч.1 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: