Справа № 2-1723/2007 Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В. В.
Провадження № 22-ц/802/541/22 Категорія: 70 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Черняк О.В.,

заявника ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою адвоката Сидун Олени Степанівни, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 про заміну сторони виконавчого провадження, за апеляційною скаргою представника Сидун Олени Степанівни , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

Адвокат Сидун О. С. звернулася до суду в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 з заявою про заміну сторони виконавчого провадження.

Заяву обґрунтовує тим, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 березня 20007 року стягнуто з ОСОБА_5 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку ( доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30% від прожиткового мінімуму визначеного для дитини відповідного віку, починаючи з 17 .01. 2007 року. За виконавчим листом відкрито виконавче провадження за № 64720042, яке виконується державною виконавчою службою. ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 24 грудня 2021 року. На даний час ОСОБА_7 проживає з бабусею ОСОБА_8 , яка займається її вихованням. Батько ОСОБА_3 - ОСОБА_5 обов`язку по утриманню дитини не виконує.

Просить суд замінити стягувача по справі № 2-1723/2007 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 новим стягувачем - ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ), виконавче провадження № 64720042 з підстав, викладених в заяві.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2022 року відмовлено адвокату Сидун Олені Степанівні, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 в задоволенні її заяви про заміну сторони виконавчого провадження.

В апеляційній скарзі представник заявника Сидун О.С. посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати цю ухвалу та ухвалити нове судове рішення - про задоволення заяви.

Заслухавши заявника та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а ухвалу суду скасувати.

Відмовляючи у задоволенні заяви про заміну сторони у виконавчому провадженні, суд першої інстанції виходив із того, що розгляд цивільної справи № 2-1723/2007 закінчено ухваленням рішення, яке набрало законної сили, а тому за таких обставин, взагалі відсутні підстави для заміни стягувача у даній цивільній справі, оскільки стягувача лише можна замінити у виконавчому провадженні та у виконавчому листі, а не у цивільній справі. Крім того представником позивача не надано доказів щодо наявності відкритого виконавчого провадження.

Проте, до таких висновків суд дійшов помилково, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що є підставою для скасування даного судового рішення.

Судом встановлено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 березня 2007 року стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_6 на утримання дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку ( доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30% від прожиткового мінімуму визначеного для дитини відповідного віку, починаючи з 17.01.2007 року.

За виконавчим листом відкрито виконавче провадження за № 64720042 Металургійським відділом державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), що підтверджується результатом пошуку виконавчих проваджень в АСВП.

ОСОБА_6 , яка була стягувачем за вказаним виконавчим листом, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 24 грудня 2021 року ( а.с. 7).

ОСОБА_3 , на яку представник заявника просить замінити стягувача на даний час є неповнолітньою особою та має повних 16 років.

Згідно із статтею 129 Конституції України та статті 2 ЦПК України однією з головних засад здійснення судочинства в Україні є обов`язковість судового рішення.

За змістом статті 129-1 ЦПК України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Статтею 18 ЦПК України визначено обов`язковість судового рішення.

У контексті положень статей 129, 129-1 Конституції України, статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 2, 18 ЦПК України виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією із гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі.

У пункті 40 рішенні у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, Європейський суд з прав людини зазначав, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу - у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

У разі вибуття однієї із сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, обов`язкові тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Під процесуальним правонаступництвом у виконавчому провадженні слід розуміти заміну однієї зі сторін (стягувача або боржника) з переходом прав та обов`язків від правопопередників до іншої особи (правонаступника), що раніше не брали участі у виконавчому провадженні.

Підставами правонаступництва є смерть громадянина, що був стороною виконавчого провадження, оголошення його померлим, реорганізація юридичної особи, відступлення права вимоги, переведення боргу (глава 47 ЦК України).

Визначене частиною п`ятою статті 15 Закону, статтею 442 ЦПК України право особи звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником передбачає право замінити сторону виконавчого провадження, а не заміну сторони виконавчого провадження лише у відкритому виконавчому провадженні чи за інших обставин (закриття виконавчого провадження).

Правонаступництво сторін у виконавчому провадженні допускається на будь-якій стадії процесу.

Відповідні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року № 6-122 цс13, постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 6-1355/10, від 05 грудня 2018 року у справі 643/4902/14.

Звертаючись до суду з даною заявою, заявник просив замінити стягувача саме у виконавчому провадженні 64720042 по справі № 2-1723/2007, а не замінити сторону у цивільній справі, як помилково вказав у своїй ухвалі суд першої інстанції.

Крім того, як вбачається зі змісту заяви представника заявника, остання вказала номер виконавчого провадження, а тому суду першої інстанції не позбавлений був можливість перевірити у автоматизованій системі виконавчого провадження наявність чи відсутність вказаного виконавчого провадження. Не перевіривши зазначеної інформації суд прийшов до передчасного висновку про відсутність відкритих виконавчих проваджень по виконанню судового рішення щодо стягнення аліментів, обґрунтувавши зокрема цим відмову у задоволені заяви.

Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Батько неповнолітньої ОСОБА_3 - ОСОБА_5 обов`язок щодо її утримання не виконує. Неповнолітня ОСОБА_7 проживає разом зі своєю бабусею, яка і замається її вихованням та утриманням.

В судовому засіданні ОСОБА_3 вказала, що рішення суду після смерті матері не виконується ні в примусовому, ні в добровільному порядку, батько не надає допомоги на її утримання, а пенсія бабусі з якою вона проживає є мізерною та не може забезпечити задовільного існування двох людей. Батько не йде на контакт та не дає можливості вирішити питання щодо опікунства та отримання присуджених судом аліментів. Заміна стягувача є єдиним способом отримати аліменти в примусовому порядку.

У рішеннях Європейського Суду з прав людини закріплений принцип «забезпечення найкращих інтересів дитини».

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, чи здійснюються вони державними, приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 9 Конституції України імперативно закріплено, що чинні міжнародні договори, згоду на обов`язковість яких надала Верховна Рада України, є частиною національного законодавства нашої держави. Закон України «Про міжнародні договори України» від 29.06.2004 р. № 1906- IV закріплює принцип сумлінного дотримання Україною чинних міжнародних договорів відповідно до норм міжнародного права (ст. 15 Закону). У статті 19 цього Закону визначено дію міжнародних договорів на території України. Також зазначено, що. якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, установлено інші правила, ніж ті. що передбачені у відповідному акті законодавства України, то все одно застосовуються правила міжнародного договору.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», «забезпечення найкращих інтересів дитини» передбачає дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності, та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня розвитку, що може її висловити.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного й соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦПК України неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена

Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягненню нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягненню нею чотирнадцять років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Згідно зі ст. 32 ЦК України крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: 1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку).

Відповідно до положень ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_7 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 4) і на день подачі заяви їй виповнилося 16 років, враховуючи ст. 6 СК України та ст. 32 ЦК України вона є неповнолітньою.

З врахуванням встановлених обставин справи, беручи до уваги наведені норми матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 за життя належало право отримання аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , яка проживала з нею та перебувала на її утриманні. Одержані на утримання дитини аліменти від ОСОБА_5 є власністю дитини та після смерті стягувача, право самостійного одержання та розпорядження ними відповідно до положень ЦК України має неповнолітня дитина ОСОБА_3 ..

Заміна стягувача з померлої ОСОБА_6 на ОСОБА_3 , не порушуватиме законних прав та інтересів боржника та сприятиме захисту прав та інтересів неповнолітньої ОСОБА_3 , які є в пріоритеті.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів і з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування ухвали суду та ухвалення нового судового рішення - про задоволення заяви.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника Сидун Олени Степанівни , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 березня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву адвоката Сидун Олени Степанівни, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 задовольнити.

Замінити стягувача у виконавчому провадженні № 64720042 по виконанню виконавчого листа виданого Луцьким міськрайонним судом 08 травня 2007 року у цивільній справі № 2-1723/2007, з ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: