Провадження № 22-ц/812/249/22 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 червня 2022 року м. Миколаїв

справа № 473/4304/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Лівінського І.В.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

переглянувши в апеляційному порядку в режимі відео конференції цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до Вознесенської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №7 Вознесенської міської ради

про визнання незаконним наказу про відсторонення від роботи, стягнення середньої заробітної плати

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 8 грудня 2021 року суддею Старжинською О.Є. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Вознесенської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №7 Вознесенської міської ради (далі - ЗОШ №7) про визнання незаконним наказу про відсторонення від роботи та стягнення середньої заробітної плати.

Позивачка зазначала, що вона працює на посаді вчителя, виконуючи обов`язки вчителя географії, історії, мистецтва, класного керівника у ЗОШ №7. 4 листопада 2021 року керівництво закладу письмово повідомило її про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19 на період дії карантину та попередило про те, якщо до 8 листопада 2021 року вона не надасть документ про проведення щеплення або довідку про абсолютне протипоказання, то цього числа буде відсторонена від роботи без збереження заробітної плати. Наказом №57-К від 10 листопада 2021 року її відсторонено від роботи з 11 листопада 2021 року на час відсутності щеплення від COVID-19 без збереження заробітної плати з посиланням на статтю 46 КЗпП, частину 2 статті 12 Закону «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказ МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 4 жовтня 2021 року №2153 та постанову КМУ від 9 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Проте роботодавець не має правових підстав примушувати працівників вакцинуватись від коронавірусної хвороби, оскільки обов`язок пройти обов`язкове щеплення не передбачено трудовим контрактом або посадовою інструкцією, а відмова працівника від вакцинації не є порушенням трудової дисципліни. Відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, що позбавило її джерела існування, є порушенням конституційного права на працю, яке закріплене як національною правовою системою, так і міжнародним законодавством. Профілактичне щеплення від СОVID-19 не встановлено законом як обов`язкове, а тому застосування частини 2 статті 12 Закону «Про захист населення від інфекційних хвороб» є безпідставним. Не передбачає такої підстави для відсторонення від роботи і трудове законодавство.

Посилаючись на порушення трудових прав, передбачених Конституцією України та Кодексом законів про працю, в тому числі і права на отримання заробітної плати, ОСОБА_1 просила визнати незаконним та скасувати наказ №57-К від 10 листопада 2021 року, зобов`язати відповідача допустити її до виконання трудових обов`язків та виплатити заробітну плату за час незаконного відсторонення з розрахунку 14 887,36 грн. на місяць, а також відшкодувати судові витрати.

Відповідач ЗОШ №7 позов не визнав. У відзиві на позовну заяву представник зазначав, що право роботодавця на відсторонення від роботи працівника у випадках, передбачених законодавством, закріплене статтею 46 КЗпП та статтею 12 Закону «Про захист населення від інфекційних хвороб». Обов`язок громадян проходити щеплення містить і стаття 10 Закону «Основи законодавства про охорону здоров`я». Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 4 жовтня 2021 року №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, до якого включено заклади загальної середньої освіти. Пунктом 41-6 постанови КМУ від 9 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на керівників цих закладів покладено обов`язок відсторонення від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти СОVID-19 яких визначено переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення щеплень.

Посилаючись на те, що відсторонення ОСОБА_1 від роботи здійснено у відповідності до вимог КЗпП, а збереження заробітної плати на час відсторонення з таких підстав не передбачено трудовим законодавством, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 8 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що дії керівництва закладу загальної середньої освіти щодо відсторонення від роботи вчителя ОСОБА_1 здійснено з дотриманням вимог трудового законодавства та інших нормативних актів, які передбачають обов`язковість щеплень проти СОVID-19 для певної категорії працівників та наслідки невиконання цих вимог. При цьому, хоча обов`язковість щеплень і є втручанням у право особи на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), суд дійшов висновку, що таке втручання є виправданим з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, зокрема, забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі і дітей. Право позивача на працю у шкільному навчальному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, які мають превалювати над особистими інтересами працівника.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову, посилаючись на те, що суд не в повній мірі з`ясував обставини справи, не дослідив зміст нормативних актів, якими керувався відповідач, а тому невірно застосував норми матеріального права. Так, суд без достатніх підстав вважав, що наказ МОЗ України від 4 жовтня 2021 року №1253 пройшов експертизу на відповідність Конституції України та міжнародним нормативним актам.

Не звернув суд увагу і на порушення відповідачем порядку відсторонення від роботи, який передбачений статтею 12 Закону «Про захист населення від інфекційних хвороб», статтею 27 Закону «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», а тому вручення повідомлення від 4 листопада 2021 року не є належною підставою для наступного відсторонення від роботи та порушення вимог закону.

Кабінет Міністрів України, маючи повноваження на встановлення та відміну карантину, не наділений повноваженням продовжувати його за правилами частини 1 статті 29 Закону «Про захист населення від інфекційних хвороб". Тому фактично карантинні заходи припинились 28 лютого 2021 року.

Наказ МОЗ від 4 жовтня 2010 року №2153 не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19, а лише затверджує перелік закладів, працівники яких підлягають обов`язковим щепленням. Особа, яка підписала перелік, не є керівником МОЗ.

Крім того, суд першої інстанції безпідставно відкинув доводи позивача про сумнівність ефективності вакцини та процесу вакцинації з посиланням на висновки Європейського Суду з прав людини, але не дослідив національне законодавство, яке не забезпечує безпеки життю та здоров`ю громадян під час та після вакцинації, а також змушує громадян приймати участь у клінічних випробуваннях речовин, які не можна назвати вакцинами.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача посилався на ті ж обставини, якими заперечував позов, та наголошував, що, відсторонюючи ОСОБА_1 від роботи, заклад діяв у відповідності до норм трудового законодавства, законодавства про охорону здоров`я та з дотриманням встановленого порядку. При цьому позивачка не заперечувала факт ухилення від обов`язкової вакцинації, а доводи апеляційної скарги виходять за межі підстав позову та є непереконливими.

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони перебувають в трудових відносинах з 2001 року, ОСОБА_1 займає посаду вчителя в освітньому закладі (а.с.9-12).

4 листопада 2021 року ОСОБА_1 вручене повідомлення керівника установи про те, що з 8 листопада 2021 року на період дії карантину, встановленого КМУ, для працівників закладів освіти обов`язковим є профілактичне щеплення від COVID-19 та запропоновано позивачці до 8 листопада 2021 року надати документ, який підтверджує проведення такого щеплення або довідку про протипоказання щодо його проведення (а.с.7).

Наказом №57-К ЗОШ №7 від 10 листопада 2021 року ОСОБА_1 , вчителя географії, історії та мистецтва, відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 11 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 (а.с.8).

Спірні відносини виникли, насамперед, у сфері трудових правовідносин та регулюються нормами трудового законодавства, а також нормами законодавства у сфері охорони здоров`я.

Так, відповідно до статті 46 КЗпП відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; та в інших випадках, передбачених законодавством.

За змістом відсторонення від роботи є призупиненням з працівником трудових відносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за трудовим договором, а роботодавця - від обов`язку забезпечувати працівника роботою.

Тимчасове увільнення працівника від виконання трудових обов`язків (відсторонення) на умовах та з підстав, встановлених законодавством, є не покаранням, а особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам. Відсторонюючи працівника від роботи, роботодавець повинен діяти згідно з законом та в межах повноважень. Роботодавець зобов`язаний ознайомити працівника з наказом (розпорядженням) про відсторонення від роботи, у разі відмови працівника від ознайомлення - скласти акт про відмову працівника ознайомитися з документом. На період відсторонення від роботи за працівником зберігається його робоче місце.

Перелік підстав відсторонення від роботи за статтею 46 КЗпП не є вичерпним та допускає можливість інших випадків, які мають бути прямо передбачені іншими правовими нормами.

У сфері охорони здоров`я громадяни зобов`язані піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян, у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення (пункти а, б статті 10 Основ законодавства України про охорону здоров`я).

Правилами частини 1 статті 12 Закону "Про захист населення від інфекційних хвороб" встановлено перелік обов`язкових профілактичних щеплень проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (частина 2 статті 12 Закону «Про захист від інфекційних хвороб»).

Цей закон визначає, що карантином є адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб (стаття 1).

Статтею 29 Закону «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено повноваження Кабінету Міністрів України щодо встановлення та відміни карантину, а також встановлення тимчасових обмежень прав фізичних і юридичних осіб та додаткових обов`язків, що покладаються на них.

Отже, законодавство, яке регулює суспільні відносини у сфері охорони здоров`я, передбачає можливість відсторонення від роботи певної категорії працівників у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень.

Переліком особливо небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженим наказом МОЗ від 14 липня 1995 року (зі змінами від 25 лютого 2020 року), COVID-19 віднесено до особливо небезпечних інфекційних хвороб.

9 грудня 2020 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі - Постанова №1236), якою з 19 грудня 2020 року до 31 березня 2022 року (в редакції, чинній на час розгляду справи) на території України встановлено карантин.

Пунктом 41-6 Постанови №1236 (в редакції від 20 жовтня 2021 року, яка набула чинності з 8 листопада 2021 року) на керівників державних органів, керівників підприємств, установ та організацій покладено обов`язки забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 року № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП, частини 2 статті 12 Закону "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини 3 статті 5 Закону "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Відповідно до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я №2153 від 4 жовтня 2021 року (далі - Перелік №1253), обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, підлягають, поряд з іншими, працівники закладів загальної середньої освіти.

Отже, діючим законодавством передбачено обов`язок працівників певних професій, виробництв та організацій, включених у відповідний перелік, затверджений компетентним органом, проходити обов`язкове профілактичне щеплення (стаття 10 Основ законодавства України про охорону здоров`я, статті 12 Закону "Про захист населення від інфекційних хвороб"), в тому числі і щеплення проти коронавірусної хвороби COVID-19 (постанова №1236, Перелік №1253). Відмова або ухилення працівника закладу середньої освіти від обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, при відсутності абсолютних протипоказань щодо проведення щеплення, є підставою для відсторонення від роботи працівника на підставі статті 46 КЗпП та частини 2 статті 12 Закону «Про захист населення від інфекційних хвороб» та пункту 46-1 постанови №1236).

Кабінет Міністрів України також довів до відома керівників, що на час такого відсторонення оплата праці працівників здійснюється з урахуванням правил частини 1 статті 94 КЗпП, частини 1 статті й закону «Про оплату праці», які передбачають виплату заробітної плати за виконану роботу (пункт 46-1 Постанови №1236).

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівнику заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо це питання по іншому не врегульоване колективним договором, угодами або рішенням роботодавця.

Апеляційний суд не може погодитись з доводами апелянта про нелегітимність Переліку №1253 та неможливість його застосування як підстави для відсторонення від роботи.

Так, частиною 2 статті 12 Закону «Про захист від інфекційних хвороб» визначено, що перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлює центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, яким є Міністерство охорони здоров`я (МОЗ). Директорат громадського здоров`я та профілактики захворюваності є структурним підрозділом МОЗ.

Тому підготовка (підписання) переліку генеральним директором структурного підрозділу з наступним його затвердженням наказом МОЗ здійснені в межах повноважень центрального органу виконавчої влади у сфері охорони здоров`я.

Непереконливим є і посилання апелянта на те, що наказ МОЗ від 4 жовтня 2021 року, яким затверджено Перелік №1253, не містить положень про обов`язковість щеплень.

Насамперед, МОЗ є органом, який визначає заходи щодо забезпечення реалізації державної політики у сфері охорони здоров`я, санітарного та епідемічного благополуччя населення, окреслює пріоритетні напрямки цієї діяльності, в тому числі встановлює сфери діяльності, які можуть призвести до поширення працівниками інфекційних хвороб. Органом, який затверджує необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи в межах карантину, є Кабінет Міністрів України (стаття 29 Закону «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Обов`язок певної категорії працівників, зокрема, працівників закладів загальної освіти, пройти профілактичну вакцинацію проти коронавірусної хвороби ґрунтується на чинності та дії Постанови №1236 та Переліку №1253.

Ці норми відповідають основоположному принципу правової (юридичної) визначеності норми права, яка має бути ясною, точною, чіткою, доступною, передбачуваною, та несуперечливою (рішення Європейського Суду від 18 грудня 2008 року у справі «Новік проти України», рішення Європейського Суду від 27 квітня 2004 року у справі «Салов проти України» на інш.).

Зміст цих актів, в тому числі їх назва, а також чітко вказані наслідки невиконання, не залишають будь-яких розумних сумнівів у покладенні на певну категорію працівників обов`язку пройти профілактичне щеплення від коронавірусної хвороби.

За таких обставин відсутність у тексті цих норм імперативних стилістичних зворотів (наприклад, «зобов`язати») є лише законодавчою технікою (мовно- стилістичним оформленням законів), що не впиває на їх сутність.

Не можна погодитись і з тим доводом апеляційної скарги, що карантин в Україні закінчився 28 лютого 2021 року, оскільки Кабінет Міністрів України вправі лише встановлювати та відміняти карантин, та не уповноважений продовжувати його дію.

Зміни у даті, до якої встановлено карантин (остання дата - 31 березня 2022 року) здійснювались Кабінетом Міністрів України наступними постановами відповідно до повноважень, визначених статтею 29 Закону «Про захист населення від інфекційних хвороб», а продовження карантину до певної календарної дати по суті є тотожнім встановленню його на новий строк.

Не може бути достатньою підставою для скасування судового рішення і посилання в апеляційній скарзі на необґрунтованість висновку суду першої інстанції про перевірку на предмет конституційності наказу МОЗ, яким затверджено Перелік № 2153.

Такий висновок зроблено судом на підставі пункту 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, яке затверджено постановою КМУ від 28 грудня 1992 року №731, і яким визначено, що державна реєстрація нормативно-правових актів полягає у проведенні правової експертизи цього акту на відповідність національному та європейському законодавству.

Проте це зауваження не вносить суттєвих змін у спірні правовідносини, не позбавляє позивача права наголошувати на порушенні його конституційних прав, а суд - обов`язку перевірити та оцінити доводи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що за змістом частини 6 статті 12 Закону «Про захист населення від інфекційних хвороб» підставою для відсторонення має бути письмове підтвердження працівника про відмову від щеплення, яке бере лікар, а в разі відмови дати таке підтвердження - акт, складений у присутності свідків.

Проте ця норма регулює дії при проведенні медичного огляду особи для визначення у неї наявності або відсутності медичних протипоказань та регламентує права (а не обов`язки) лікаря.

Правила статті 12 Закону «Про захист населення від інфекційних хвороб» не регулюють порядок та підстави відсторонення працівників від роботи за статтею 46 КЗпП.

Не може вважатись порушеним і порядок, визначений статтею 27 Закону «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», а саме вказівка на подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби.

Положення цієї норми пов`язане з тим, що у разі обов`язковості щеплень за іншими інфекційними захворюваннями, питання про те, чи може бути працівника допущено до роботи, має вирішувати санітарно-епідеміологічна служба. Вказівок на те, в якому порядку працівник відсторонюється від роботи (стаття 46 КЗпП), ця норма не містить.

Водночас, обов`язковість щеплень для працівників закладів загальної середньої освіти від COVID-19 вже встановлена центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення (МОЗ), а наслідки відмови або ухилення - Кабінетом Міністрів України (постанова №1236).

Жоден з цих нормативних актів не містить, як додаткової підстави для відсторонення, письмового підтвердження відмови або акту про відмову, та подання відповідної служби.

Отже, апеляційний суд не вбачає підстав вважати порушеним порядок відсторонення ОСОБА_1 від роботи.

При цьому суд виходить з широкого значення поняття «закон», яке включає як закони у вузькому розумінні (нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України), так і підзаконні нормативно-правові акти, в тому числі постанови Кабінету Міністрів України, накази міністерств та інших органів виконавчої влади.

Доводи апелянта про сумнівність ефективності щеплень проти коронавірусної хвороби, всього процесу вакцинації в країні, незабезпечення безпеки життю та здоров`ю громадян під час та після вакцинації є елементом її світогляду, особистим переконанням, яке не може бути ні доведено, ні спростовано в межах розгляду трудового спору між нею та роботодавцем.

Особливу увагу апеляційний суд звертає і на дотримання при відстороненні від роботи конституційних прав позивачки та прав, закріплених статтею 8 Конвенції.

При цьому суд спирається на наступні правові висновки.

Верховний Суд в постанові від 17 квітня 2019 року у справі №682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб, є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, та є виправданим.

У постанові від 10 березня 2021 року у справі №331/5291/19 Верховний Суд зазначив, що згідно зі статтею 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю в Україні. При цьому інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян.

Європейський Суд з прав людини в рішенні від 15 березня 2012 року у справі "Соломахін проти України" (заява №24429/03) сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення, як примусовий медичний захід, є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Проте порушення фізичної недоторканності можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.

При цьому апеляційний суд не може погодитись з твердженням апелянта про те, що європейські тези не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, бо у справі, що розглядається оцінюється необхідність вакцинації проти іншої хвороби. Проте, вищевказані висновки стосуються загальних принципів у визначенні межі виправданого втручання у приватне життя фізичної особи та застосування статті 8 Конвенції, що має пряме відношення до даного спору та не залежить від характеру захворювання.

На підставі аналізу зазначених джерел, застосувавши їх положення до спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов висновку, що, хоча обов`язковість щеплень і є втручанням у право особи на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції, але таке втручання є виправданим з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу. Право позивачки на працю у шкільному навчальному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, які мають превалювати над особистими інтересами працівника.

Висновки суду щодо пропорційності обмежень загальній меті викладені у мотивувальній частині судового рішення.

Апеляційний суд, погоджуючись з мотивами, наведеними судом першої інстанції, вважає доцільним не повторювати їх, дотримуючись тлумачення Європейським судом з прав людини принципів вмотивованості судового рішення, що не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30; рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"§ 2).

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 8 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В. Коломієць

І.В. Лівінський

--------------------------------

повну постанову складено 13 червня 2022 року