Справа № 761/9081/22
Провадження № 2-з/761/723/2022
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

секретаря судового засідання - Таратінова Д.І.,

за участі:

заявника - ОСОБА_1 ,

представник заявника - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна.

01 червня 2022 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна.

У своїй заяві ОСОБА_1 просив суд забезпечити позов шляхом накладення арешту та заборони ОСОБА_3 та/або її представникам у будь-який спосіб відчужувати, передавати в заставу/іпотеку, надавати в користування третім особам без згоди ОСОБА_1 наступне майно, а саме:

- 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ;

- 35/100 частку нежилих приміщень першого поверху загальною площею 54,3 кв.м. (від нежилих приміщень площею 152,90 кв.м.), що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ;

- нежитлове приміщення в літері А, загальною площею 39,5 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Заява вмотивована тим, що ОСОБА_1 у листопаді 2020 року прийняв рішення передати зазначене нерухоме майно, у власність своїй малолітній доньці ОСОБА_4 для фінансового забезпечення її майбутнього шляхом вчинення договору дарування, але нотаріус роз`яснив, що у відповідності до вимог статті 177 Сімейного кодексу України це можливо зробити лише за умови надання дозволу органу опіки та піклування.

Через дію жорстких карантинних обмежень, пов`язаних з поширенням COVID-19, робота органу опіки та піклування у той час була обмежена, отримати чітку відповідь про можливо допустимі терміни отримання зазначеного дозволу не передбачалося можливим.

У зв`язку із обмеженнями у роботі органу опіки та піклування, та неможливістю отримати зазначеного дозволу, сторони у справі дійшли згоди, щоб оформити на відповідачку право власності на зазначені три об`єкти нерухомого майна, шляхом вчинення договорів дарування, а згодом, після отримання дозволу органу опіки та піклування відповідачка зобов`язалась вчинити правочини та передати в дар доньці ОСОБА_4 зазначені три об`єкти нерухомого майна. На виконання зазначених домовленостей ОСОБА_1 вчиняє три оспорювані правочини.

У листопаді 2021 року батьки ОСОБА_4 - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулись до органу опіки та піклування через Центр надання адміністративних послуг Шевченківської РДА в м. Києві за дозволом для вчинення договору дарування за яким ОСОБА_3 (дарувальник) передає у власність ОСОБА_4 (обдаровувана) нерухоме майно.

Розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 03 грудня 2021 року №757, орган опіки та піклування надав дозвіл на прийняття донькою майна в дар.

Але, після надання органом опіки та піклування дозволу ОСОБА_3 відмовилась передати в дар доньці ОСОБА_4 2011р.н. зазначені три об`єкти нерухомого майна.

Заявник зазначає, що ОСОБА_3 має на меті фінансово допомогти (надати гроші) своїй доньці від першого шлюбу ОСОБА_5 1992 р.н. у придбанні житла, а враховуючи той факт, що інших фінансових можливостей, окрім отриманого від ОСОБА_1 майна, у ОСОБА_3 нема, то у заявника існують підстави вважати, що остання відчужить спірне майно.

Згідно положень ч. 1 ст. 153 ЦПК України розгляд заяви про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи.

Проте, відповідно до положень ч. 3 ст. 153 ЦПК України, суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.

У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.

Таким чином розгляд заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна було вирішено проводити з викликом сторін.

Заявник - ОСОБА_6 разом зі своїм представником у судовому засіданні заяву підтримали та просили задовольнити у повному обсязі.

Інші особи у судове засідання не з`явилися, повідомлялися судом належним чином.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали заяви та додані до неї матеріали, матеріали цивільної справи, дійшов до висновку, що подана заява підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно положень ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно положень п. 1,2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (ч. 2 ст.149 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо визнання недійсними трьох договорів дарування об`єктивів нерухомості, а саме:

- договір від 24.11.2020 дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюком A.B., зареєстрованого в реєстрі за №476;

- договір від 24.11.2020 дарування 35/100 частки нежилих приміщень першого поверху загальною площею 54,3 кв.м. (від нежилих приміщень площею 152,90 кв.м.), що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюком A.B., зареєстрованого в реєстрі за №485;

- договір від 07.12.2020 дарування нежитлове приміщення в літері А, загальною площею 39,5 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г., зареєстрованого в реєстрі за №550.

Необхідно зазначити, що при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.

За своєю суттю інститут забезпечення в цивільному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі. Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за клопотанням позивача.

Із вищенаведеного випливає, що, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має пересвідчитись, що надані докази та доводи позивача на даному етапі переконливо свідчать про наявність підстав для забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно, заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими позовними вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

У постанові Верховного суду України від 25.05.2016, прийнятій за результатами розгляду справи №6-605цс16, викладено правову позицію, відповідно до якої, метою забезпечення позову, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

З поданого позову та заяви про його забезпечення вбачається, що у разі відчуження належного відповідачеві майна, з приводу якого виник спір, існує реальна загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Судом враховано відповідність виду забезпечення позову, за яким звернувся позивач до суду, а саме накладення арешту на майно, що є предметом спору, та заявленими позовними вимогами.

Таким чином, аналізуючи вищевикладені обставини, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з урахуванням роз`яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів представника позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, які заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, суддя доходить висновку про задоволення заяви

Підстави для застосування зустрічного забезпечення судом не вбачаються.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 149, 150 ЦПК України, суддя,-

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна - задовольнити у повному обсязі.

Накласти арешт на:

- 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ;

- 35/100 частку нежилих приміщень першого поверху загальною площею 54,3 кв.м. (від нежилих приміщень площею 152,90 кв.м.), що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ;

- нежитлове приміщення в літері А, загальною площею 39,5 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Заборонити ОСОБА_3 та/або її представникам у будь-який спосіб відчужувати, передавати в заставу/іпотеку, надавати в користування третім особам наступне майно, а саме:

- 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ;

- 35/100 частку нежилих приміщень першого поверху загальною площею 54,3 кв.м. (від нежилих приміщень площею 152,90 кв.м.), що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ;

- нежитлове приміщення в літері А, загальною площею 39,5 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Строк пред`явлення ухвали до виконання протягом трьох років.

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду міста Києва протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, шляхом подання апеляційної скарги.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Реквізити учасників:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса місця проживання - АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя: