Єдиний унікальний номер судової справи: 489/7952/21
Провадження № 22-ц/812/386/22 Суддя-доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

06 червня 2022 року м. Миколаїв Справа 489/7952/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Калашник А.О.,

без участі учасників справи, які належним чином повідомлені про день, час і місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник ОСОБА_2 , на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в залі судового засідання в м. Миколаєві о 10 год. 54 хв., повний текст якого складено 21 грудня 2021 року, за заявою ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_1 ,

встановив:

26 листопада 2021 року ОСОБА_3 , діючи через свого представника - адвоката Школьникову І.Б., звернулась до суду з заявою про видачу обмежувального припису.

Доводи заяви обґрунтовувала тим, що вона з 26 липня 2003 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . У шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Наразі вони зареєстровані та проживають у належному їй будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Протягом тривалого часу ОСОБА_3 систематично потерпає від насильства зі сторони свого чоловіка ОСОБА_1 , який у стані алкогольного сп`яніння вчиняє сварки, бійки, ображає, принижує дружину, постійно здійснює психологічний тиск на останню. Свідками такої поведінки чоловіка є неповнолітні діти, які перебувають у постійному стресі та страху, оскільки під час неправомірних дій батька, завжди намагаються захистити матір, що в свою чергу негативно впливає на психологічний стан дітей. До того ж, одна з доньок є дитиною - інвалідом з дитинства.

В травні 2019 року заявник зверталася до суду із позовом про розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , з підстав постійного вчинення відносно неї з боку чоловіка психологічного та фізичного насилля. Зазначений позов по суті розглянуто не було, оскільки ОСОБА_3 відкликала позов через те, що її чоловік запевнив, що змінить своє ставлення та поведінку. Але такого не сталося.

Заявниця змушена була викликати поліцію, щоб захистити себе від психологічного насилля з боку чоловіка. На її звернення працівники поліції проводили із кривдником профілактичну бесіду, а також попереджали про адміністративну відповідальність, однак він ігнорує будь-які зауваження працівників правоохоронних органів.

На підставі заяви ОСОБА_3 від 22 листопада 2021 року працівниками поліції з ОСОБА_1 проведено профілактичну роботу, щодо недопущення насильства в сім`ї та попереджено про адміністративну відповідальність, передбачену ст. 173-2 КУпАП.

ОСОБА_3 вважала, що вірогідність продовження та повторного вчинення насильства в сім`ї відносно неї з боку її чоловіка, а також настання тяжких наслідків для її здоров`я є дуже високою, оскільки вона неодноразово не викликала поліцію під час вчинення домашнього насильства, а профілактичні бесіди поліції під час викликів, виявились неефективними.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонити йому перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити йому наближатися до відстань не меншу ніж 300 м до місця проживання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_3 ; заборонити ОСОБА_1 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_3 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею.

Заперечуючи проти заяви, представник ОСОБА_1 - адвокат Заякін Д.О. посилався на те, що наданих заявником письмових доказів недостатньо для визнання ОСОБА_1 кривдником, матеріали справи не містять докази притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, тому вважав, що підстав для застосування до нього спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, до яких належить обмежувальний припис, немає. Крім того, ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 разом з дружиною та дітьми та іншого місця проживання не має.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2021 року заяву ОСОБА_3 задоволено.

Видано обмежувальний припис відносно ОСОБА_1 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Встановлено наступні заходи обмеження прав ОСОБА_1 та покладено на нього наступні обов`язки:

-заборонено ОСОБА_1 перебувати у місці спільного проживання з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 ;

-заборонено ОСОБА_1 наближатися на відстань не меншу ніж на 300 м. до місця проживання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_3 ;

-заборонено ОСОБА_1 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_3 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею.

Обмежувальний припис видано строком на три місяця.

Направлено ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Миколаївської обласної державної адміністрації на проходження програми для кривдників строком на три місяця.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутність відомостей про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не може слугувати підтвердженням відсутності в його діях ознак домашнього насильства. Наявність ознак психологічного та фізичного насильства у сім`ї підтверджується заявами ОСОБА_3 , відомостями про спричинення їй легких тілесних ушкоджень, відомостями про проведення профілактичних бесід з ОСОБА_1 . Також в матеріалах кримінального провадження містяться покази дітей, які підтвердили факт агресивного поводження батька з ними та матір`ю. Досліджені у сукупності докази на думку суду беззаперечно свідчать про наявність агресії, психологічного та фізичного насильства з боку ОСОБА_1 по відношенню до сім`ї.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , діючи через свого представника, оскаржив його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, в якій, посилаючись на незаконність ухваленого рішення, просив його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні заяви в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що суду першої інстанції необхідно було встановити, що докази, надані заявником не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_1 фізичного та психологічного насильства стосовно ОСОБА_3 та їх доньок в розумінні норм Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Також судом не було визначено ризиків продовження чи повторного вчинення фізичного чи психологічного насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цих осіб, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Зазначене свідчить лише про наявність короткотривалого та незначного сімейного конфлікту між сторонами, і тому суд повинен був дійти обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису. Протокол відносно ОСОБА_1 про притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП ніколи взагалі не складався, оскільки, як на його думку, відсутні були ознаки домашнього насильства, передбачені ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Крім того, відповідно до витягу з ЄРДР від 23 листопада 2021 року заявник лише 22 листопада 2021 року, а саме через дві доби після начебто спричинених їй тілесних ушкоджень і начебто ОСОБА_1 , звернулася до відділення поліції про спричинення їй 20 листопада 2021 приблизно о 18:00 год. тілесних ушкоджень ОСОБА_1 . До того ж, протоколи, письмові пояснення заявниці та дітей стосовно подій 20 листопада 2021 року мають протиріччя та не підтверджують спричинення ОСОБА_3 тілесних ушкоджень, ким саме та коли вони були спричинені. Призначена у справі судово-медична експертиза на даний час не проведена.

Таким чином, враховуючи, що суду не надано достатніх належних, допустимих та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно заявника та їх дітей, настання наслідків його вчинення, ОСОБА_1 дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги не визнала, просила суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2 статті 367 ЦПК України).

Судом встановлено, що заявник та заінтересована особа перебувають в зареєстрованому шлюбі з 26 липня 2003 року. Вони є батьками неповнолітніх: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_3 з ОСОБА_1 та дітьми проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Житловий будинок АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 квітня 2014 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10 квітня 2014 року.

Звертаючись із заявою про видачу обмежувального припису, заявник вказувала, що ОСОБА_1 вчиняє щодо неї психологічне та фізичне насильство.

Так, за заявою ОСОБА_3 від 20 листопада 2011 року за фактом вчинення насильства в сім`ї чоловіком ОСОБА_1 , працівниками поліції в ході перевірки заяви з ОСОБА_1 було проведено бесіду профілактичного характеру, щодо недопущення насильства в сім`ї та попереджено про адміністративну відповідальність, передбачену ст. 173-2 КУпАП.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до пункту 1 частини 1статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктом 3 частини 1статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини 1статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Отже основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон).

Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини 1статті 1 Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

За пунктом 2 частини 1 статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

За частиною другою статті 26 Закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (частина 3 цієї статті).

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Ураховуючи наведені норми права та встановлені фактичні обставини, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 відносно ОСОБА_3 вчиняє психологічне та фізичне насильство. Наявність ознак психологічного та фізичного насильства у сім`ї підтверджується зверненнями заявниці до правоохоронних органів про вчинення насильства у сім`ї, де вона порушувала питання про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за вчинення протиправних дій кривдника, відомостями про спричинення їй легких тілесних ушкоджень, внаслідок чого, вона постійно хвилюється за свою безпеку та безпеку дітей, відомостями про проведення профілактичних бесід з ОСОБА_1 . Також в матеріалах кримінального провадження містяться покази дітей, які підтвердили факт агресивного поводження батька з ними та матір`ю.

З огляду на наведене апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 , як жертва домашнього насильства, з урахуванням та оцінкою наявних ризиків потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність доказів застосування домашнього насильства, не заслуговують на увагу із зазначенням про таке.

Як встановлено ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою, де зазначала, що ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння вчиняє сварки, бійки, ображає, її принижує, постійно здійснює психологічний тиск на останню. Свідками такої поведінки чоловіка є неповнолітні діти, які перебувають у постійному стресі та страху, оскільки під час неправомірних дій батька, завжди намагаються захистити матір, що в свою чергу негативно впливає на психологічний стан дітей. До того ж, одна з доньок є дитиною - інвалідом з дитинства.

Такі обставини в суді першої інстанції підтвердив ОСОБА_1 , поясняючи свою поведінку тим, що конфлікт відбувся з донькою, під час вживання ним разом із заявником алкогольних напоїв, через погану успішність доньки в коледжі.

Крім того, зазначав, що він із дружиною вже місяць не спілкується, намагається примиритися та постійно знаходиться на роботі.

Обставини звернення ОСОБА_3 до поліції підтверджуються інформаційним листом відділення поліції № 2 Миколаївського районного управління поліції ГУНП в Миколаївській області з тексту якого встановлено, що 20 листопада 2021 року ОСОБА_3 зверталася до поліції із заявою про вчинення відносно неї домашнього насильства її чоловіком ОСОБА_1 та вжитими заходами з останнім проведено профілактичну бесіду щодо недопущення насильства в сім`ї та попереджено про адміністративну відповідальність, передбачену ст. 173-2 КУпАП.

З витягу з ЄРДР слідує, що внесено відомості щодо кримінального провадження № 0001094 за ч. 1 ст. 125 КК України, за заявою ОСОБА_3 , щодо того, що 20 листопада 2021 року приблизно 18.00 год. ОСОБА_1 , перебуваючи в приміщенні будинку АДРЕСА_3 , наніс тілесні ушкодження ОСОБА_3 , у вигляді декількох ударів в область голови.

Судом установлено, що в матеріалах кримінального провадження №0001094 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, міститься довідка з травматичного пункту Миколаївського відділення від 22 листопада 2021 року за вих. № 740, відповідно до якої у ОСОБА_3 встановлений діагноз: забій, садна тім`яної області голови, незначна гематома верхнього віка зліва.

Постановою дізнавача СД ВП № 2 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області Великої В.А. від 24 листопада 2021 року призначено судово-медичну експертизу.

Станом на час розгляду даної справи судом першої інстанції, судово-медична експертиза не виконана.

Також, заявницею долучено до матеріалів заяви фотознімки, на яких зображено, що на обличчі заявниці наявні синці.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 заперечував проти заподіяння ним заявниці та наявності у неї тілесних ушкоджень. Між тим колегія суддів апеляційного суду критично відноситься до таких тверджень ОСОБА_1 , оскільки вони спростовуються дослідженими судом першої інстанції матеріалами кримінального провадження № 0001094 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, щодо фіксування, як наявності у ОСОБА_3 тілесних ушкоджень, так і факт агресивного поводження ОСОБА_1 з сім`єю.

Окрім того, до відзиву на апеляційну скаргу заявником доданий висновок експерта №1339 від 24 листопада 2021 року, яким встановлено наявність тілесних ушкоджень у ОСОБА_3 .

Наявність у ОСОБА_1 у власності 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_4 , підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що також доданий заявником до відзиву на апеляційну скаргу.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що він не набув статусу «кривдника», оскільки не притягувався до відповідальності за вчинення домашнього насильства, не є обґрунтованими, оскільки сам по собі факт не притягнення особи до юридичної відповідальності не може бути підставою для відмови у встановленні тимчасових обмежень за наявності інших об`єктивних даних, якими підтверджуються доводи заявника.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність доказів для оцінки ризиків вчинення насильства ОСОБА_1 відносно ОСОБА_6 , то апеляційний суд вважає їх безпідставними. З урахуванням неприязних відносин, які склалися між сторонами, намагання в грубій неприйнятній формі вирішити конфлікти - існує вірогідність повторного вчинення домашнього насильства.

Між тим, суд першої інстанції при застосуванні обмежувальних приписів стосовно кривдника, безпідставно застосував до ОСОБА_1 спеціальний захід щодо протидії домашньому насильству, передбачений пунктом 4 частини 1 статті 24 Закону, такий як направлення кривдника на проходження програми для кривдника, оскільки таких вимог ОСОБА_3 не пред`являла та відповідно до приписів статті 26 Закону такий спеціальний захід не відноситься до обмежувальних приписів стосовно кривдника та його застосування судом не передбачено ЦПК України. Застосування такого спеціального заходу щодо протидії домашньому насильству передбачено як обмежувальний захід до осіб, які вчинили домашнє насильство, у приписах статті 91-1 КК України та статті 39-1 КУпАП. Отже суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права в частині застосування до ОСОБА_1 спеціального заходу щодо протидії домашньому насильству як направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Відповідно до пункту 4 частині 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2021 року в частині видачі судом спеціального заходу щодо протидії домашнього насильства направлення кривдника на проходження програми для кривдника підлягає скасуванню.

Оскільки відповідно до пункту 12-1 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір» за подання заяви про видачу обмежувального припису судовий збір не справляється, такі судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2021 року в частині видачі судом спеціального заходу щодо протидії домашнього насильства направлення кривдника на проходження програми для кривдника скасувати.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Н. В. Самчишина

Судді: П. П. Лисенко

Т. В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 07 червня 2022 року.