Постанова

Іменем України

30 травня 2022 року

м. Київ

справа № 759/9650/19

провадження № 61-7034св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інновація», товариство з обмеженою відповідальністю «Актів проперті Менеджмент»,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська Інеса Володимирівна, ОСОБА_2 ,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , підписану адвокатом Власик Вікторією Яківною, на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 вересня 2020 року в складі судді Ул`яновської О. В. та на постанову Київського апеляційного суду від 16 березня 2021 року в складі колегії суддів Семенюк Т. А., Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М.,

ВСТАНОВИВ :

Історія справи

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Інновація», ТОВ «Актів проперті Менеджмент» про визнання правочину недійсним.

Позов мотивував тим, що 31 березня 2008 року між ним та ВАТ «Ерсте Банк» укладено кредитний договір № 014/10615/2/12423, відповідно до умов якого позивач отримав кредитні кошти у розмірі 78 409 дол. США зі сплатою 12 % річних з терміном повернення до 20 березня 2025 року. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором сторони уклали договір іпотеки №014/10615/2/12423/1, предметом якого з урахуванням договору про внесення змін від 31 березня 2008 року є квартира АДРЕСА_1 . У подальшому права кредитора за кредитним договором та права іпотекодержателя за договором іпотеки були відступлені на користь ТОВ «Фінансова компанія «Інновація». У квітні 2019 року позивачу стало відомо, що 23 квітня 2019 року предмет іпотеки було відчужено іпотекодержателем у порядку задоволення його вимог на користь ТОВ «Актів проперті Менеджмент» на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного між товариствами. Вважає, що відчуження майна відбулось незаконно, з порушенням його прав як власника житла. Вказує, що відповідач набув право власності на предмет іпотеки в період дії мораторію на примусове відчуження житла, а також з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку» в частині неналежного оформлення повідомлення про намір звернути стягнення на майно. Зазначав також, що відповідачі не дотримали порядок здійснення звернення стягнення на майно та проігнорували інтереси малолітніх дітей, що проживали у квартирі. Крім того вказував, що на момент укладення договору купівлі-продажу майна від 23 квітня 2019 року на спірну квартиру було накладено арешт.

З огляду на викладене ОСОБА_1 просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 64,4 м?, житловою площею 39,7 м?, укладений 23 квітня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» та ТОВ «Актів проперті Менеджмент».

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 21 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 березня 2021 року, в задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що оскільки боржник неналежним чином виконував свої обов`язки за кредитним договором, іпотекодержатель у силу вимог статті 33 Закону України «Про іпотеку» набув право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому суди зазначили, що в іпотечному договорі міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, зокрема, шляхом укладення договору купівлі-продажу. Встановивши, що предмет іпотеки не використовувався позивачем як місце постійного проживання, апеляційний суд відхилив доводи позивача про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося в період чинності мораторію на примусове звернення стягнення на житло. Колегія суддів не прийняла аргументи позивача про те, що у повідомленні про майбутній продаж предмета іпотеки відсутня ціна, за якою іпотекодержатель має намір продати предмет іпотеки, оскільки іпотекодержатель попередив боржника, що відчуження відбудеться за ціною, встановленою на підставі незалежної оцінки нерухомого майна суб`єктом оціночної діяльності.

Аргументи учасників справи

24 квітня 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду підписану представником касаційну скаргу на вказані судові рішення та просив їх скасувати як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права й порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

внаслідок укладення оспорюваного правочину іпотекодержатель задовольнив свої вимоги шляхом звернення стягнення на єдине житло та постійне місце проживання позивача в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»;

Закон України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки, передбачав обов`язкове укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя;

сторони не уклали окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а наявне в договорі іпотечне застереження не є підставою для позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки;

товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інновація» набуло право вимоги за договором іпотеки в первісній редакції (без урахування внесення змін до нього), а тому набуло права на звернення стягнення на первісний предмет іпотеки (майнові права на квартиру), а не на квартиру як об`єкт нерухомого майна;

сума заборгованості, зазначена іпотекодержателем у повідомленні про намір звернути стягнення, є надуманою, значно завищеною та такою, що не відповідає судовому рішенню про стягнення кредитної заборгованості;

у вказаному повідомленні іпотекодержатель не зазначив строк, протягом якого іпотекодавець мав виконати зобов`язання, а також ціну, за якою він має намір відчужити предмет іпотеки;

У липні 2021 року до Верховного Суду від ТОВ «ФК «Інновація» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач просив залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Відзив мотивовано тим, що:

суди застосували положення Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (звернення стягнення на предмет іпотеки);

іпотечне застереження прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя;

строк, протягом якого іпотекодавець має виконати вимогу про усунення порушення основного зобов`язання, встановлюється безпоспередньо законом;

дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на спірні правовідносини, оскільки кредит було отримано не на споживчі цілі, а предмет іпотеки не використовувався позивачем як місце проживання;

твердження позивача про те, що ТОВ «ФК «Інновація» набуло право вимоги на звернення стягнення на предмет іпотеки в первісній редакції договору (до внесення змін до предмета іпотеки з майнових прав на квартиру) є хибним, оскільки договір про внесення змін до договору іпотеки є невід`ємною частиною договору іпотеки, право вимоги за яким набув відповідач.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 червня 2021 року відкрито касаційне провадження в справі.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 14 червня 2021 року зазначено, що заявник оскаржує судове рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зазначаючи, що суди при вирішенні справи не застосували висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2019 року в справі № 802/1340/18-а, від 14 лютого 2018 року в справі № 523/13462/15-ц, від 29 вересня 2020 року в справі 757/13243/17, від 20 березня 2019 року в справі № 306/2053/16-ц, від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17, від 09 вересня 2020 року в справі № 703/747/12, від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15-ц.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 31 березня 2008 року ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_1 уклали договір №14/10615/2/12423, відповідно до умов якого позивачу надано кредит в сумі 78 409 дол. США з терміном повернення до 20 березня 2025 року та сплатою 12,00 % річних. Кредитні кошти призначені для інвестування в об`єкт нерухомості, яким є квартира АДРЕСА_2 .

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором сторони уклали договір іпотеки № 14/10615/2/12423/1, предметом якого є майнові права на квартиру АДРЕСА_2 .

25 травня 2009 року ВАТ «Ерсте Банк» надіслав на адресу ОСОБА_1 повідомлення про погашення заборгованості за кредитним договором у сумі 73 412,32 дол. США.

Договором про внесення змін до договору іпотеки від 02 червня 2009 року сторони погодили, що предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Киселюк О. В.

Відповідно до свідоцтва від 12 березня 2009 року квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належала ОСОБА_1

27 травня 2014 року на підставі договору про відступлення права вимоги, укладеного між ВАТ «Ерсте Банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Глобал Фінанс», проведено заміну іпотекодержателя на ТОВ «Факторингова компанія «Глобал Фінанс».

28 квітня 2015 року іпотекодержателя ТОВ «Факторингова компанія «Глобал Фінанс» замінено на ТОВ «Фінанс Траст Груп».

09 лютого 2017 року ТОВ «Фінанс Траст Груп» та ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» уклали договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, відповідно до умов якого первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю право вимоги за договором іпотеки №014/10615/2/12423 від 31 березня 2008 року.

Відомості про заміну іпотекодержателя на ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» відображені в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

19 квітня 2017 року Рівненським міським судом Рівненської області видано виконавчий лист про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Ерсте Банк» заборгованості за кредитним договором №14/10615/2/12423 від 31 березня 2008 року в сумі 944 667,60 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 березня 2019 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» додатково кошти в розмірі 825 667,49 грн.

23 квітня 2019 року в порядку задоволення вимог іпотекодержателя між ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» та ТОВ «Актів проперті менеджмент» укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Вартість квартири визначено на підставі звіту про оцінку ринкової вартості від 05 квітня 2019 року.

У пункті 4 договору визначено, що продавець не менш ніж за 30 днів до укладення договору письмово повідомив іпотекодавця ОСОБА_1 про намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки, що підтверджується рекомендованим повідомленням від 05 жовтня 2018 року.

У вказаному повідомленні відповідач вказав, що має намір звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу та продати нерухоме майно за ціною, встановленою на підставі незалежної оцінки нерухомого майна суб`єктом оціночної діяльності.

Відчуження нерухомого майна здійснюється за 1 308 600 грн (пункт 6 договору).

Факт відсутності заборони відчуження нерухомого майна, арешту та податкової застави підтверджується необхідними витягами та інформаційними довідками (пункт 10 договору).

Апеляційний суд установив, що предмет іпотеки не використовувався позивачем для постійного проживання, що підтверджується актом державного виконавця Домбровського P. A. від 21 серпня 2018 року про наявність в арештованому майні осіб, відмінних від власника, з ознаками проживання та актом приватного виконавця Варави P. C. від 10 червня 2019 року про наявність в квартирі осіб, відмінних від ОСОБА_1 , з ознаками постійного проживання, а також відсутністю ОСОБА_1 у арештованій квартирі під час проведення виконавчих дій. Колегія суддів також урахувала, що в січні 2019 року подавалось оголошення про здачу в оренду на довготривалий строк спірної квартири, заявником за яким була донька власника ОСОБА_1 . При цьому оголошення було видалено в зв`язку з успішним укладенням договору оренди квартири АДРЕСА_1 .

Позиція Верховного Суду

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (звернення стягнення на предмет іпотеки)у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За змістом статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

У пункті 5.5 договору іпотеки від 31 березня 2008 року передбачено, що у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення зобов`язання за цим або кредитним договором у встановлений іпотекодержателем строк, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки.

Згідно з пунктом 5.5.1 договору іпотеки цей договір є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі якого іпотекодержатель на власний розсуд може, зокрема, згідно статті 38 Закону України «Про іпотеку» продати предмет іпотеки від свого імені будь-якій особі.

З огляду на викладене колегія суддів не приймає доводи касаційної скарги про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку виключно на підставі нотаріально посвідченого договору про задоволення вимог іпотекодержателя з посиланням на те, що на дату укладання сторонами договору іпотеки редакція статті 38 Закону України «Про іпотеку» не передбачала можливості застосування такої інституції як іпотечне застереження, адже з аналізу положень статей 36, 38 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент укладення іпотечного договору) у їх поєднанні вбачається, що застереження в іпотечному договорі прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року в справі № 501/837/19 (провадження №61-9033св21).

Відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

За змістом частин другої, четвертої статті 38 Закону України «Про іпотеку» протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог. Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього (частини п`ята-шоста статті 38 Закону України «Про іпотеку»).

Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов`язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та з наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону (частина дев`ята статті 38 Закону України «Про іпотеку»).

У касаційній скарзі позивач посилається на те, що іпотекодержатель порушив вимоги чинного законодавства, направивши йому вимогу про усунення порушень без зазначення строку виконання основного зобов`язання та ціни, за яку він має намір відчужити предмет іпотеки.

Разом із тим суди встановили, що вимога про усунення порушень, передбачена статтею 35 Закону України «Про іпотеку», була направлена позивачеві ще первісним кредитором у 2009 році. Зверненню стягнення на предмет іпотеки в 2019 році передувало направлення іпотекодавцеві повідомлення про намір відчужити предмет іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», яка не передбачає зазначення в ній відомостей, про які в касаційній скарзі згадує позивач.

При цьому як строк, протягом якого іпотекодавець може виконати основне зобов`язання, так і ціна продажу предмета іпотеки врегульовані на законодавчому рівні, а саме в частинах першій та шостій статті 38 Закону України «Про іпотеку».

У пункті 1 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 м? для квартири та 250 м? для житлового будинку.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року в справі № 127/19638/20 (провадження № 61-14276св21) зазначено, що: «вирішуючи спір, встановивши фактичні обставин справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки спірна квартира не використовувалась позивачем як місце постійного проживання, а тому це нерухоме житлове майно не підпадало під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Судом апеляційної інстанції правильно враховано, що факт реєстрації позивача у спірній квартирі не може беззаперечно свідчити про те, що це житло використовується позивачем як місце постійного проживання, а наявні в матеріалах справи докази (неотримання позивачем кореспонденції від державної виконавчої служби та суду за адресою знаходження предмету іпотеки; акт державного виконавця від 18 вересня 2019 року, згідно якого встановлено, що у спірній квартирі проживає не позивач, а наймач; зазначення у кредитному договорі дружиною позивача, яка є позичальником, іншої адреси проживання, а саме - квартира АДРЕСА_3 ) підтверджують те, що позивач не проживає у спірній квартирі. Тимчасовий мораторій на примусове звернення стягнення нерухомого майна не застосовується у випадках, якщо таке нерухоме житлове майно не використовується як місце постійного проживання позивача».

У справі, що переглядається, апеляційний суд установив, що предмет іпотеки не використовувався позивачем для постійного проживання, що підтверджується:

актом державного виконавця Домбровського P. A. від 21 серпня 2018 року про перебування в арештованому майні осіб, відмінних від власника, з ознаками проживання;

актом приватного виконавця Варави P. C. від 10 червня 2019 року про наявність в квартирі осіб, відмінних від ОСОБА_1 , з ознаками постійного проживання;

відсутністю ОСОБА_1 у арештованій квартирі під час проведення виконавчих дій;

публікацією в січні 2019 року оголошення про здачу предмета іпотеки в оренду, яке було видалено в зв`язку з успішним укладенням договору оренди квартири АДРЕСА_1 .

За таких обставин апеляційний суд зробив правильний висновок про непоширення на спірні правовідносини дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Доводи касаційної скарги про те, що ТОВ «Фінансова компанія «Інновація» набуло право вимоги за договором іпотеки в первісній редакції від 31 березня 2008 року (без урахування внесення змін до нього), а тому набуло право на звернення стягнення на первісний предмет іпотеки (майнові права на квартиру), а не на квартиру як об`єкт нерухомого майна, колегія суддів не приймає, оскільки у пункті 4 договору про внесення змін до договору іпотеки вказано, що він є невід`ємною частиною договору іпотеки, набуття відповідачем права вимоги за яким ОСОБА_1 не оспорює.

Аргументи позивача про зазначення іпотекодержателем завищеної суми заборгованості в повідомленні про намір відчужити предмет іпотеки колегія суддів відхиляє, оскільки обставини розміру кредитної заборгованості ОСОБА_1 не входять до предмета доказування в справі, що переглядається. При цьому позивач в силу положень частин сьомої-восьмої статті 38 Закону України «Про іпотеку» не позбавлений права оскаржувати проведений іпотекодержателем розподіл коштів від продажу предмета іпотеки.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги в зв`язку з необхідністю врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року в справі № 501/837/19 (провадження №61-9033св21) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року в справі № 127/19638/20 (провадження № 61-14276св21), дають підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення в оскарженій частині - без змін як ухвалені з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , підписану адвокатом Власик Вікторією Яківною, залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 вересня 2020 року в та постанову Київського апеляційного суду від 16 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. М. Русинчук