Спарва № 402/785/18
Провадження № 2/385/18/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.06.2022 року м. Гайворон

Гайворонський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Венгрина М. В.,

секретаря судового засідання Шевченко Л. О.,

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Гончарука О. О.

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Гайворон в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 та просив:

-визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації ОСОБА_1 інформацію поширену відповідачем ОСОБА_2 у відповіді на відзив по цивільній справі № 387/10/15-ц від 06.02.2018 направленого до Добровеличківського районного суду Кіровоградської області, Благовіщенської міської ради Кіровоградської області, Управління ДАБІ в Кіровоградській області:

o«Бурлака діяв тільки в своїх інтересах, на свій розсуд, як йому заманеться, не реагував ні на приписи, ні листи контролюючих органів, а ні навіть ухвали суду, та що для нього була і є я, звичайна людина, мої права і свободи. Так само вчиняли представники Ульяновської міської ради та її виконавчий комітет. Маючи грошове заохочення чиновники ігнорували Закон.»;

o«всі рішення, висновки владних структур м. Ульяновки приймались з метою наживи та під тиском ОСОБА_1 на його користь.».

-стягнути з ОСОБА_2 200000,00 грн в його користь моральної шкоди.

Стислий виклад позиції сторін:

позиція позивача

в лютому 2018 року позивачу стало відомо про поширення ОСОБА_2 щодо нього недостовірної інформації шляхом подання до Добровеличківського районного суду Кіровоградської області та всім учасникам цивільної справи № 387/10/15-ц - Благовіщенській міській раді Кіровоградської області, виконавчому комітетові Благовіщенської міської ради Кіровоградської області, Управлінню ДАБІ в Кіровоградській області відповіді на відзив, чим порушено його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію.

Вважає, що інформація поширена відповідачкою про те, що « ОСОБА_3 діяв тільки в своїх інтересах, на свій розсуд, як йому заманеться, не реагував ні на приписи, ні лист контролюючих органів, а ні навіть ухвали суду, та що для нього була і є я, звичайна людина, мої права і свободи. Так само вчиняли представники Ульяновської міської ради та її виконавчий комітет. Маючи грошове заохочення чиновники ігнорували Закон», а також «всі рішення, висновки владних структур м. Ульяновки приймались з метою наживи та під тиском ОСОБА_1 на його користь.» є недостовірною, не відповідає дійсності. Вказує, що про це свідчить той факт, що ухвалою ВАСУ від 19.02.2015 за касаційною скаргою ОСОБА_2 до Ульяновської міської ради Кіровоградської області, виконавчого комітету Ульяновської міської ради Кіровоградської області, третя особа ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішень, оскаржувані рішення суб`єктів владних повноважень відповідають вимогам чинного законодавства, прийняті в межах компетенції наданої законом та не порушують прав ОСОБА_2 . Така інформація, на його думку, є негативною, оскільки повідомляє третім особам про порушенням ним вимог чинного законодавства, принципів етики та моралі, та порушує його немайнові права. Також це не є оціночні судження.

Вказує, що вибір способу захисту особистого немайнового права належить позивачеві, і саме він може обрати загальний чи спеціальний спосіб захисту права, до яких відноситься, наприклад, спростування недостовірної інформації, при цьому поширена інформація визначається недостовірною.

Поширення ОСОБА_2 неправдивої інформації принижує його честь, гідність та ділову репутацію, а тому він має право на відшкодування моральної шкоди, розмір якої оцінює в 200000,00 грн. Саме так сума є мінімальною для відшкодування його душевних страждань.

В судовому засідання позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги з підстав зазначених в позовній заяві.

позиція відповідача

відповідач в поданому відзиві позов не визнала, зазначила, що інформацію поширена нею є критичними висловлюваннями, оскільки вона не посилалась на конкретний документ. Покликання позивача на рішення ВАС України від 19.02.2015 є недоречним, оскільки вона у відповіді на відзив не посилалась на рішення Ульяновської міської ради № 70 від 26.07.2007, № 64 від 29.05.20008, № 33 від 26.03.2009 та № 185 від 04.09.2008, яких стосувалось рішення касаційного суду. Крім того покликалась на те, що поширена нею інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, а тому не може бути предметом повторної оцінки судом. Така інформація не була висловлена брутально чи у непристойній формі, тому вона жодним чином не принизила честь і гідність ОСОБА_1 .

Крім того, вона з ОСОБА_1 є співвласниками будинку по АДРЕСА_1 . Їй належить 11/25 частин, а йому 23/100, інших співвласників немає. ОСОБА_4 проводив реконструкцію будинку та будівництво магазину, не отримавши від неї, як від співвласника, згоду на здійснення спільної часткової власності в такій формі, не враховуючи її прав та інтересів. У зв`язку з цим нею було подано ряд скарг, за якими органами ДАБІ було складено протокол щодо ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 96 КУпАП стосовно виконання ОСОБА_5 будівельних робіт без дозволу інспекції. Також за її зверненням комісією Кіровоградської ОДА складався акт обстеження домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , в якому були зафіксовані численні порушення містобудівного законодавства та підтверджено створення ОСОБА_5 їй, як співвласнику будинковолодіння, незадовільних умов для проживання та те, що будівництво магазину не передбачено генеральним планом забудови міста. Про те, що будівництво магазину по АДРЕСА_2 не передбачене генеральним планом забудови міста свідчить і лист прокуратури Кіровоградської області від 20.06.2008 № 7/1-3012. Крім того ухвалою Голованівського районного суду від 11.06.2009 в справі № 2-а/113/09 накладалась заборона на проведення будь яких будівельних робіт по будівництву магазину та реконструкції частини будинку, що належить ОСОБА_1 , яка останнім не виконувалась. Тому відповідач вважає, що інформація поширена нею у відповіді на відзив « ОСОБА_3 діяв тільки в своїх інтересах, на свій розсуд, як йому заманеться, не реагував ні на приписи, ні лист контролюючих органів, а ні навіть ухвали суду, та що для нього була і є я, звичайна людина, мої права і свободи.» - є достовірною, такою що відповідає дійсності.

Щодо фрази «всі рішення, висновки владних структур м. Ульяновки приймались з метою наживи та під тиском ОСОБА_1 на його користь», то на думку відповідачки така більше стосується саме владних структур, а не ОСОБА_6 та також є правдивою, оскільки Акт про встановлення меж домоволодіння від 19.06.2008 складений без її присутності комісією, яка не мала повноважень встановлювати межі земельної ділянки та розмежовувати будинковолодіння. В акті погодження земельних ділянок від 11.12.2007 до технічної документації по виготовленню державного акта на землю замість неї підписався міський голова та засвідчив підпис печаткою міської ради. Про це ж, на її думку, свідчать викривлення інформації в архітектурно планувальному завданні № 139 від 08.08.2007, де в графі документ, що засвідчує право власності (користування) земельною ділянкою вказано рішення № 70 від 26.08.2007, договір купівлі-продажу № 2074/1 від 11.07.2007, які не засвідчують права на земельну ділянку, а в п. 6 та 12 завдання межі земельної ділянки та характеристика суміжних земельних ділянок та будов не вказано її прізвище як співвласника та суміжного землекористувача. Ці перелічені документи досліджувались Добровеличківським судом та їм було надано оцінку.

Також, за її заявою внесені відомості до ЄРДР за № 0000439 за ст. 356,358 КК України щодо можливої підробки документів ОСОБА_5 , слідство в якій триває. Та відомості в ЄРДР за № 0000072 за ст. 364 КПК України щодо можливого вчинення злочину державним реєстратором.

В судовому засіданні відповідач підтримала свої аргументи, зазначені у відзиві, додатково пояснила, що на її думку висновок експерта в даній справі являється висновком експерта в галузі прав, та, у відповідності до ст. 115 ЦПК України, не є доказом, має допоміжний характер та необов`язковий для суду. Крім того звернула увагу, що нею у відповідних висловлюваннях не викладено конкретних фактів не зазначено дати, часу, місця, відповідно такі висловлювання не можуть оцінюватись як факти, як це робить експерт у своєму висновку.

заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі

Ухвалою судді Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 23.07.2018 задоволено самовідвід судді Терновенко А. В. у даній справі.

Ухвалою судді Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 31.07.2018 задоволено самовідвід судді Ясінського Л. Ю. у даній справі.

Ухвалою судді Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 17.09.2018 задоволено самовідвід судді Бондаренка А. А. у даній справі.

Розпорядженням голови Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 26.09.2018 передано справу для розгляду до Голованівського районного суду Кіровоградської області.

Ухвалою судді Голованівського районного суду Кіровоградської області від 22.10.2018 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків.

02.11.2018 позивачем усунуто недоліки позовної заяви шляхом подання такої в новій редакції.

Ухвалою судді Голованівського районного суду Кіровоградської області від 06.11.2018 відкрито провадження в справі в порядку загального позовного провадження.

26.11.2018 відповідачкою подано відзив на позов.

Ухвалою суду від 08.04.2019 призначено судово лінгвістичну експертизу.

Ухвалою від 10.05.2019 поновлено провадження в справі.

Ухвалою суду від 16.08.2019 призначено судово лінгвістичну експертизу.

Ухвалою від 01.10.2019 поновлено провадження в справі.

Ухвалою від 17.10.2019 задоволено клопотання експерта.

Ухвалою від 27.12.2019 поновлено провадження в справі.

Ухвалою від 06.02.2020 призначено судово лінгвістичну експертизу.

Ухвалою від 07.07.2021 поновлено провадження в справі.

Ухвалою судді Голованівського районного суду Кіровоградської області від 01.10.2021 прийнято справу до свого провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 12.11.2021 задоволено заяву про самовідвід судді.

Розпорядженням голови Голованівського районного суду Кіровоградської області від 15.11.2021 передано справу для розгляду до Гайворонського районного суду Кіровоградської області.

Ухвалою судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 19.11.2021 прийнято справу до свого провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 16.12.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування

Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (частина четверта статті 32 Конституції України).

Положеннями ст. 62 Конституції України закріплено один із основоположних принципів - презумпція невинуватості, а також відповідно до вимог ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, праву кожної особи на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про іншу особу/осіб недостовірну інформацію.

Згідно зі статтею 10 Конвенції і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Частиною 2 ст. 302 ЦК України передбачено обов`язок особи, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності.

Згідно з ч. 7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Також суд враховує, що частину третю статті 277 виключено на підставі Закону № 1170-VII від 27.03.2014.

Способами захисту цивільних прав та інтересів у відповідності до ч. 2 ст. 16 ЦК України, серед іншого, є припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди тощо.

Статтею 23 ЦК України в ч. 1, 2 встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, яка полягає, зокрема у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Згідно ч. 1 ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню, крім випадку неумисного повідомлення викривачем недостовірної інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції" в порядку, передбаченому зазначеним Законом, яка підлягає спростуванню.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Стаття 299 ЦК України передбачає, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, мотивована оцінка наведених учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову

В межах розгляду Добровеличківським районним судом Кіровоградської області справи № 387/10/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Благовіщенської міської ради Кіровоградської області, виконавчого комітету Благовіщенської міської ради Кіровоградської області, третя особа: Управління ДАБІ в Кіровоградській області про визнання частини житлового будинку, магазину змішаної торгівлі самочинним будівництвом, усунення перешкод у користуванні прилеглою земельною ділянкою, відшкодування майнової та моральної шкоди, визнання незаконними та скасування рішень та свідоцтва на право власності ОСОБА_2 06.02.2018 до суду було подано відповідь на відзив та скеровано такий всім учасникам справи (відповідачам і третій особі).

У такому, зокрема було вказано:

o«Бурлака діяв тільки в своїх інтересах, на свій розсуд, як йому заманеться, не реагував ні на приписи, ні листи контролюючих органів, а ні навіть ухвали суду, та що для нього була і є я, звичайна людина, мої права і свободи. Так само вчиняли представники Ульяновської міської ради та її виконавчий комітет. Маючи грошове заохочення чиновники ігнорували Закон.»;

o«всі рішення, висновки владних структур м. Ульяновки приймались з метою наживи та під тиском ОСОБА_1 на його користь.».

Дана обставина поширення інформації визнається відповідачкою, а тому, згідно ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

ОСОБА_1 , позивач в даній справі є ветераном війни - інвалідом війни 2 групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААВ № 799108 від 11.04.2010 (Т. 1, а. с. 90, 93).

Він також є керівником громадянської організації Ульяновська районна організація воїнів інтернаціоналістів всіх поколінь, що стверджується випискою з ЄДРПОУ ААВ № 433996, та довідкою АБ № 792012 з ЄДРПОУ (Т. 1, а.с. 91, 92).

Як вбачається з виписки з акта огляду МСЕК серії 10 ААВ № 799108 від 11.01.2016, виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 922 від 10.04.2018, виписки № 1773 із медичної картки стаціонарного хворого від 05.12.2016, виписки № 27723 із медичної картки стаціонарного хворого від 05.07.2016, виписки № 864 із медичної картки стаціонарного хворого від 25.03.2016, виписки № 30795 із медичної картки стаціонарного хворого від 26.12.2015, виписного епікризу від 16.06.2015, виписки № 935 із медичної картки стаціонарного хворого від 11.04.2015, витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, каліцтв № 1243 від 02.04.2015 (Т. 1, а.с. 94, 95, 96-97, 98, 99, 100-101, 102, 103, 104) ОСОБА_1 , внаслідок перенесеної травми змушений періодично проходити лікування. Суд враховує такі, як підтвердження стану здоров`я позивача після отриманої бойової травми.

Також, як підтверджується грамотою Ульяновської районної державної адміністрації і районної ради від 31.08.2010 та подякою Кіровоградської ОДА від 30.08.2006 директора ПП Афганфарм ОСОБА_1 відзначався з нагоди Дня підприємця (Т. 1, а.с. 105, 106).

Крім того ОСОБА_1 нагороджувався орденами та медалями, грамотами (Т. 1, а.с. 107-111).

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Отже, як вбачається з наведеного вище, відповідь на відзив, з інформацією наявною в ній - була поширена ОСОБА_2 та така стосувалась ОСОБА_1 , що підтверджується згадкою про нього в обох фрагментах інформації.

З приводу недостовірності інформації слід зазначити таке.

З висновку експерта за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи від 22.06.2021 вбачається, що у текстах « ОСОБА_3 діяв тільки в своїх інтересах, на свій розсуд, як йому заманеться, не реагував ні на приписи, ні листи контролюючих органів, а ні навіть ухвали суду, та що для нього була і є я, звичайна людина, мої права і свободи. Так само вчиняли представники Ульяновської міської ради та її виконавчий комітет. Маючи грошове заохочення чиновники ігнорували Закон» та «всі рішення, висновки владних структур м. Ульяновки приймались з метою наживи та під тиском ОСОБА_1 на його користь» міститься інформація негативного характеру щодо особи та діяльності ОСОБА_1 ; така інформація викладена у формі фактичних тверджень.

Суд приймає до уваги згаданий висновок експерта, який складений на підставі ухвали суду, при складенні такого експерт, зі стажем роботи з 2011 року, попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Наявність в мотивувальній частині такого помилкової інформації про те, що ОСОБА_1 перебуває на державній посаді, на думку суду не впливає на правильність висновків щодо негативної суті інформації та викладення такої у формі фактичних тверджень тому суд відхиляє відповідні аргументи ОСОБА_2 . Крім того, суд звертає увагу, що в будь якому випадку межі критики публічної особи є ширшими ніж звичайної людини.

При цьому суд наголошує, що оцінює висновок експерта на рівні з іншими зібраними в справі доказами та не надає йому переваги, що відповідає ст. 110 ЦПК України.

Також, суд не бере до уваги твердження відповідачки, що даний висновок експерта є висновком в галузі права. Так, згідно ст. 114 ЦПК України висновок в галузі права стосується питань застосування аналогії закону чи аналогії права; змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі. В даному випадку була проведена судова лінгвістична (семантико-текстуальної) експертизи, загальні положення щодо такої експертизи регламентовані параграфом 6 ЦПК України (статті 102-113). Така експертиза проведена для дослідження обставин, що входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, та висновок експерта є доказом, не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами.

Ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частина 3 ст. 277 ЦК України, в якій була закріплена презумпція недостовірності негативної інформації та обов`язок доведення протилежного особою, яка таку поширила була виключена на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України "Про інформацію" та Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 27.03.2014 № 1170-VII та не має зворотної дії в часі на підставі ч. 1 ст. 58 Конституції України" (Постанова Верховного Суду від 23.05.2018 у справі N 188/1367/15-ц). Таким чином, у зв`язку з прийнятими змінами позивачі зобов`язані дотримуватися загальних правил процесу та повинні доводити обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, у зв`язку з виключенням положення ч. 3 ст. 277 ЦК України, позивач помилково покликається на негативність в обґрунтування недостовірності інформації та має обов`язок довести недостовірність такої.

В даній справі суд вважає правильним окремо аналізувати обидві фрази, які вважає недостовірними позивач.

Крім того, при вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені (рішення ЄСПЛ у справі "Дактарас проти Литви" від 24.11.2000).

З приводу фрази « ОСОБА_3 діяв тільки в своїх інтересах, на свій розсуд, як йому заманеться, не реагував ні на приписи, ні листи контролюючих органів, а ні навіть ухвали суду, та що для нього була і є я, звичайна людина, мої права і свободи. Так само вчиняли представники Ульяновської міської ради та її виконавчий комітет. Маючи грошове заохочення чиновники ігнорували Закон.» слід зазначити наступне.

В обґрунтування недостовірності такої інформації позивач покликався на те, що така не відповідає дійсності, оскільки ухвалою ВАС України від 19.02.2015 за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Новоархангельського суду Кіровоградської області від 04.12.2012 та ухвали Дніпропетровського апеляційного суду від 30.09.2014 у справі № 2-а/1114/81/12 за позовом ОСОБА_2 до Ульяновської міської ради Кіровоградської області, виконавчого комітету Ульяновської міської ради Кіровоградської області, третя особа ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування рішень, оскаржувані рішення суб`єктів владних повноважень відповідають вимогам чинного законодавства, прийняті в межах компетенції та не порушують прав ОСОБА_2 . Як вбачається з змісту згаданої ухвали ВАС України від 19.02.2015, предметом спору були рішення виконавчого комітету Ульяновської міської ради Кіровоградської області № 70 від 26.07.2007, № 64 від 29.05.2008, № 33 від 26.03.2009, № 101 від 24.09.2009 та рішення Ульяновської міської ради Кіровоградської області № 185 від 04.09.2008.

При цьому, у відповіді на відзив від 06.02.2018 ОСОБА_2 з приводу дій ОСОБА_1 покликалась на приписи, протоколи та постанову про накладення штрафу за ч. 3 ст. 96 КУпАП, складені інспектором відділу ДАБК Ульяновської райдержадміністрації, акт обстеження від 23.04.2008, лист прокуратури Кіровоградської області від 20.06.2008, ухвалу Голованівського районного суду від 11.06.2009 в справі № 2-а/113/09, якою накладалась заборона на проведення будь-яких будівельних робіт по будівництву магазину.

Так з акту обстеження приватних садиб громадянки ОСОБА_2 та громадянина ОСОБА_1 , що мешкають за адресою АДРЕСА_2 , від 23.04.2008, вбачається, що комісією, яка створена Кіровоградською ОДА встановлено, що будівництво магазину змішаної торгівлі в м. Ульяновка, яке здійснює ОСОБА_1 не передбачено генеральним планом забудови міста; будівництво магазину здійснюється без відведення земельної ділянки, відсутній договір оренди на земельну ділянку та дозвіл на виконання будівельних робіт; добудова до житлового будинку з АДРЕСА_2 виконана з відхиленням від проектної документації. Інспекцією ДАБК у Кіровоградській області Бурлаку Ю. А. у жовтні 2007 року та березні 2008 року за виконання будівельних робіт без дозволу притягнуто до адміністративної відповідальності (припис про припинення будівництва) (Т.1, а.с. 159-160).

Відповідно до припису інспектора відділу ДАБК у Кіровоградській області від 26.03.2008 встановлено порушення ОСОБА_1 ст. 29 Закону України «Про планування та забудову територій» внаслідок проведення будівельних робіт без дозволу ОСОБА_1 . Припис одержано ОСОБА_1 26.03.2008 (Т. 1, а.с. 161).

Постановою № 185/2008 про накладення штрафу від 07.04.2008 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 96 КУпАП інспектором ДАБК у Кіровоградській області (Т. 1, а. с. 162).

З листа прокуратури Кіровоградської області № 07/1-3012 від 20.06.2008 вбачається, що ОСОБА_1 притягувався до адміністративної відповідальності інспектором ДАБК Уляновської РДА - 16.10.2007 було складено протокол за ч. 3 ст. 96 КУпАП, за результатами розгляду якого 19.10.2007 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності. Також він повторно був притягнутий до адміністративної відповідальності 07.04.2008 за цією ж частиною цієї ж статті КУпАП. Крім того встановлено, що ОСОБА_1 не отримано згоди ОСОБА_2 як співвласника будинку на будівництво (Т. 1, а.с. 163).

З відповіді на звернення від 11.11.2009 вбачається, що Інспекцією ДАБК у Кіровоградській області при розгляді звернення ОСОБА_2 встановлено, що ОСОБА_1 виконує роботи із будівництва магазину змішаної торгівлі відповідно до дозволу інспекції від 01.07.2009 № 101/2009-Кр (Т. 1, а.с. 164).

З ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.10.2010 в справі № 2а-221/10/1109 вбачається, що ухвалою Голованівського районного суду Кіровоградської області від 11.06.2009 було задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову, якою накладено заборону на виконання будь-яких дій по будівництву магазину змішаної торгівлі та ремонту домоволодіння на частці ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_3 . Ухвалою Голованівського районного суду Кіровоградської області від 08.02.2010 було скасовано заходи забезпечення позову. Згаданою ухвалою апеляційного адміністративного суду скасовано ухвалу від 08.02.2010 та визнано такою, що діє ухвалу про забезпечення позову від 11.06.2009 (Т. 1, а.с 149).

З наведених доказів вбачається, що справді ОСОБА_1 було порушено ряд норм, що стали причиною винесення приписів, складання протоколів, притягнення його до адміністративної відповідальності, порушено вимоги добросусідства, виконання будівельних робіт в період дії ухвали суду про заборону вчинення таких.

Дані обставини позивачем в судовому засіданні не спростовані.

Зважаючи не це, суд доходить висновку, що поширена ОСОБА_2 у відповіді на відзив інформація « ОСОБА_3 діяв тільки в своїх інтересах, на свій розсуд, як йому заманеться, не реагував ні на приписи, ні листи контролюючих органів, а ні навіть ухвали суду, та що для нього була і є я, звичайна людина, мої права і свободи. Так само вчиняли представники Ульяновської міської ради та її виконавчий комітет.» відповідала дійсності, а отже не є недостовірною.

Щодо частини фрази «Маючи грошове заохочення чиновники ігнорували Закон.» суд не надає оцінки такій, оскільки така стосується «чиновників», в ній відсутнє покликання на ОСОБА_1 , а отже жодне його право чи інтерес не порушений.

Тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

З приводу поширеної ОСОБА_2 інформації «всі рішення, висновки владних структур м. Ульяновки приймались з метою наживи та під тиском ОСОБА_1 на його користь» слід зазначити таке.

Кримінальним кодексом України передбачена кримінальна відповідальність за пропозицію, обіцянку або надання неправомірної вигоди службовій особі (ст. 369 КК України). Диспозиція даної статті пропозиція чи обіцянка службовій особі надати їй або третій особі неправомірну вигоду, а так само надання такої вигоди за вчинення чи не вчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає таку вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

Відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загальноправовому і процесуальному значеннях. Як загальноправова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості - об`єктивне право положення. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і Європейський Суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 року у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно першою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

У найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання його винуватим у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом - це суд, який є відповідно до Конституції України (стаття 124) носієм судової влади, що здійснює правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 757/46387/15 , презумпція невинуватості має призначення не лише оберігати честь і гідність особи від необґрунтованих звинувачень у вчиненні злочину, а й має запобігати формуванню громадської думки щодо винуватості/невинуватості особи за відсутності остаточного судового рішення, тому свобода вираження поглядів та переконань (ст. 34 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) не є абсолютним правом, а має межі, окреслені правами інших осіб або ж законодавчо встановленими обов`язками (ст. 68 Конституції України).

Вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість.

Питання про те, чи порушує заява особи принцип презумпції невинуватості, необхідно визначати в контексті конкретних обставин, за яких оспорювану заяву було зроблено.

З аналізу змісту відповіді на відзив від 06.02.2018 вбачається, що в такому ОСОБА_2 вказуючи, що «всі рішення, висновки владних структур м. Ульяновки приймались з метою наживи та під тиском ОСОБА_1 на його користь», а надалі, деталізуючи зазначає, що «містобудівне обґрунтування суперечить та порушує вимоги п. 3.3. ДБН Б1.1-4 2009 року…»; «розроблена проектно-кошторисна документація на будівництво магазину змішаної торгівлі по АДРЕСА_1 порушує ДБН 360-92** оскільки не відповідає проектній документації…»; «складені акти про огляд моєї частини домоволодіння проводились без моєї участі… я з ними не ознайомлена, проводились місцевими чиновниками на замовлення Бурлаки Ю».

З пояснень ОСОБА_2 та наявних в матеріалах справи повідомлень про початок досудового розслідування та постанови про об`єднання матеріалів досудових розслідувань (Т. 1, а.с. 156, 157, 158) вбачається, що в провадженні СВ Благовіщенського ВП перебуває кримінальне провадження № 0000439 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ст. 356 КК України за заявою ОСОБА_2 про незаконне будівництво магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в АДРЕСА_4 .

Таке кримінальне провадження перебуває на стадії досудового розслідування, як вбачається з пояснень сторін підозри жодній особі на даний час не пред`явлено. Відповідно відсутній вирок суду, яким встановлено вину особи.

Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Отже, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

В постанові Верховного Суду від 20 травня 2019 року у справі № 591/7099/16-ц вказано, що вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 13 квітня 2020 року у справі № 758/5355/17, не має характеру оціночних суджень інформація, яка стосується конкретних подій, конкретної особи та подається як установлений факт.

Оцінюючи зміст висловів відповідачки та поширену нею інформацію, суд дійшов висновку, що відповідне висловлювання має стверджувальну форму, при цьому автор не використовує мовних засобів, характерних для припущень, повідомлення суб`єктивної думки або власних поглядів.

Звинувачення ОСОБА_2 позивача в тиску та використанні мотиву наживи у спонуканні службових осіб у прийнятті рішень та висновків на його користь не містить в собі суджень і не є критикою.

Поширена інформація про ОСОБА_1 є недостовірною, порушує презумпцію невинуватості, містить пряме обвинувачення у неправомірній поведінці позивача та тим самим порушує його особисті немайнові права.

Зважаючи на те, що відсутній вирок суду, яким ОСОБА_1 засуджено зокрема, за пропозицію, обіцянку або надання неправомірної вигоди службовій особі, та й будь-який інший вирок суду, то висловлювання саме щодо дій особи, які підпадають під ознаки кримінально-караного діяння, виключає віднесення такого висловлювання до оціночних суджень чи критичних зауважень. Подібну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 23.12.2020 у справі № 484/2781/19-ц. Цим спростовуються твердження ОСОБА_2 про те, що дана фраза є її критичним висловлюванням чи оціночним судженням.

Таким чином суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача - знайшли своє підтвердження, оскільки у даному випадку, на думку суду, відповідачем ОСОБА_2 здійснено повідомлення про факти - тиск та використанні мотиву наживи у спонуканні службових осіб у прийнятті рішень та висновків на його користь, чим здійснено звинувачення позивача у вчиненні діянь, що містять ознаки кримінального правопорушення, та порушено основоположний принцип права щодо презумпції невинуватості.

Оскільки позивачем доведено недостовірність цієї інформації, яка порушує право позивача на повагу до його честі, гідності та ділової репутації, відповідачкою ж такого не спростовано тому немайнові права позивача підлягають відновленню шляхом визнання такої інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Так як спростувати таку інформацію тим самим способом, яким її було поширено, тобто спеціальним способом, передбаченим в ч. 7 ст. 277 ЦПК України є неможливим, так як розгляд цивільної справи, у заяві по суті в якій така інформація була поширена завершено, то суд вважає обраний позивачем спосіб належним способом захисту.

Також, слід зазначити, що згідно роз`яснень викладених в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи та юридичної особи" інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

Слід взяти до уваги, що вказана в відповіді на відзив інформація, що «всі рішення, висновки владних структур м. Ульяновки приймались з метою наживи та під тиском ОСОБА_1 на його користь» не була підставою розгляду в цивільній справі № 387/10/15-ц, не була доказом чи предметом дослідження у даній справі, а отже може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації. До такого висновку дійшов суд проаналізувавши зміст рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 19.04.2018 (Т. 1, а.с. 131-140). В судовому засіданні досліджувались конкретні рішення виконавчого комітету, міської ради, інших органів, однак не давалась оцінка можливому вчиненню злочину ОСОБА_5 . Тому суд відкидає відповідне твердження відповідачки.

З приводу покликання відповідачки на те, що позивач не посилався на норми матеріального права, що підлягають застосуванню, через що в позові слід відмовити, оскільки суд не може вийти за межу позовних вимог - суд вважає таке неспроможним. Зауважує, що визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову та вирішення спору по суті заявлених вимог з визначенням правовідносин сторін, що випливають зі встановлених обставин та правових норм, які підлягають застосуванню до цих правовідносин - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Відмова в задоволенні позову через помилкове правове обґрунтування позовних вимог є перешкодою в доступі до правосуддя. Посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню в цій справі, чи не посилання на норми, які підлягають застосуванню не є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки суд при вирішенні справи враховує підставу (обґрунтування) та предмет позовних вимог. Підставою позову є фактичні обставини, що наведені в заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Таке відповідає правовим висновкам ВП ВС в постановах від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди в сумі 200000,00 гривень.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Позивач зазначив, що саме така сума є мінімально достатньою для компенсації душевних страждань, корелює з витраченою ним сумою в попередній цивільній справі з ОСОБА_2 , вказав, що у зв`язку з протиправними діями відповідачки він, будучи ветераном війни, інвалідом війни, звільненим з військової служби по стану здоров`я, будучи неодноразово нагородженим, змушений був переживати, нервуватись з приводу такого звинувачення, намагався доводити свою чесність.

На думку суду заявлений позивачем розмір моральної шкоди не відповідає вимогам розумності та справедливості (не є співмірним до порушення), а тому суд з врахуванням викладеного, обставин справи, характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), ступеню зниження престижу, ділової репутації, і виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості вважає достатнім та справедливим розміром компенсації відповідачкою позивачу завданої моральної шкоди в розмірі 4000 гривень, що є наближеним до розміру мінімальної заробітної плати на час поширення такої інформації, в 2018 році.

При цьому суд бере до уваги, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості і співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020, справа №752/17832/14-ц). Та відкидає обґрунтування розміру компенсації моральної шкоди, що висловлене позивачем, як таке, що відповідає розміру понесених ним витрат (стягнутих коштів) на користь ОСОБА_2 в межах розгляду іншої цивільної справи, оскільки мета відшкодування моральної шкоди, в даному випадку компенсація завданих моральних страждань поширенням інформації, а не повернення раніше стягнутих коштів.

розподіл судових витрат

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із проведенням експертизи.

Позивач, як інвалід 2-ї групи, звільнений від сплати судового збору, відповідно судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню з відповідачки в дохід держави.

Оскільки цивільний позов подано у 2018 році, розміри судового збору слід розраховувати, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір», тобто 704,80 грн за позовну вимогу про захист честі та гідності, ділової репутації фізичної особи немайнового характеру та 3000,00 грн за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди.

Так, враховуючи, що позовну вимогу немайнового характеру про захист честі, гідності та ділової репутації задоволено частково, в дохід держави з відповідачки підлягає стягненню 50 % сплаченого судового збору (704,80*50%) 352,40 грн.

Оскільки позовна вимога про відшкодування моральної шкоди задоволена частково на 2% (4000*100/200000), відповідно до стягнення з відповідачки в дохід держави підлягає 60,00 грн.

Крім того, як вбачається з квитанції № 10 від 21.11.2019 (Т. 2, а.с. 62) ОСОБА_1 за проведення експертизи сплачено 4553,00 грн, що підтверджено Актом здачі прийому висновку експерта № 5911/2039 (Т. 2, а.с. 100). Відповідно 50 % вартості такої, згідно частково задоволеної позовної вимоги немайнового характеру про захист честі, гідності та ділової репутації підлягає стягненню з відповідачки ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 4, 12, 76-79, 81, 247, 258-259, 263-265, 352-354 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, поширену ОСОБА_2 у відповіді на відзив в цивільній справі № 387/10/15-ц наступного змісту:

«всі рішення, висновки владних структур м. Ульяновки приймались з метою наживи та під тиском ОСОБА_1 на його користь».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4000 (чотири тисячі) гривень компенсації моральної шкоди.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2276 (дві тисячі сімдесят шість) гривень 50 коп судових витрат пов`язаних з проведенням експертизи.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 60,00 грн судового збору за частково задоволену позовну вимогу про стягнення моральної шкоди та 352,40 грн за частково задоволену позовну вимогу про захист честі, гідності та ділової репутації, а всього 412 (чотириста дванадцять) гривень 40 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення складено 08.06.2022.

Суддя: М. В. Венгрин

Дата документу 01.06.2022