ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/132/22 Справа № 213/19/21 Суддя у 1-й інстанції - Князєва Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року м.Кривий Ріг

справа № 213/19/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Остапенко В.О.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Територіальна громада м. Кривого Рогу в особі Криворізької міської ради (делеговані повноваження виконкому Інгулецької районної у місті ради)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 02 грудня 2021 року, яке ухвалено суддею Князєвою Н.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного тексту рішення в матеріалах справи відсутні, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Територіальної громади м. Кривого Рогу в особі Криворізької міської ради (делеговані повноваження виконкому Інгулецької районної у місті ради) про визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 26 листопада 2020 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті її матері - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 . У видачі свідоцтва про право на спадщину на іншу 1/2 частку вказаної квартири приватним нотаріусом було відмовлено позивачу, оскільки власником цієї частки квартири є ОСОБА_4 .

Померла ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_4 , спадщину не прийняла, родинного зв`язку між ними не виявлено. Однак ОСОБА_4 і ОСОБА_3 проживали разом без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, виконували обов`язки подружжя та набули у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_4 в 2013 році спадщину ніхто не прийняв, спадкова справа не заводилась. Вважають, що за життя ОСОБА_3 вступила в спадщину за померлим та набула права власності на його 1/2 частку вказаної квартири, а тому ця частка квартири входить до складу спадщини, що відкрилась після смерті матері позивача. Позивач є єдиною спадкоємицею.

На підставі наведеного вище, позивач просила суд визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 02 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача посилаючись на те, що під час провадження в суді першої інстанції судом було встановлено, що ОСОБА_4 і ОСОБА_3 проживали разом без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, виконували обов`язки подружжя та набули у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Апелянт зауважує на тому, що ОСОБА_3 , за життя, вступила в спадщину за померлим ОСОБА_4 , який не має інших спадкоємців за законом, як спадкоємиця четвертої черги в силу ч.3 ст.1268 ЦК України та набула право власності на 1/2 частину спірної квартири.

Крім того апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права та позивачу необхідно звернутися до суду з окремою вимогою про встановлення юридичного факту спільного проживання ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , оскільки матеріали справи містять докази того, що ОСОБА_4 і ОСОБА_3 проживали спільно, як подружжя, мали спільного сина та були зареєстровані за однією адресою впродовж п`яти років до моменту смерті ОСОБА_4 .

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, з наступних підстав.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно позивач посилалась на те, що відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача суд першої інстанції виходив з того, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ним за адресою: АДРЕСА_1 мала зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 , однак позивачем не доведено, що ОСОБА_3 входила до будь-якої із черг на спадкування після смерті ОСОБА_4 , факт спільного проживання ОСОБА_3 зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини або перебування на утриманні у спадкодавця в судовому порядку не встановлено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 , за життя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належала їм на праві приватної спільної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 26 квітня 2006 року, виданого органом приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням № І 147 від 19.04.2006 року (а.с.52).

Право приватної спільної сумісної власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 13 червня 2006 року (а.с.53).

ОСОБА_4 і ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією акту про народження № 565 (а.с.110).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 помер (а.с.55).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , актовий запис про смерть №644 (а.с.56).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено відповідний актовий запис №652 від 05 травня 2020 року (а.с.57).

26 листопада 2020 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Русавською Т.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого спадкоємцем майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 . Спадщина складається з 1/2 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.51). Право власності на вказану частку нерухомого майна зареєстровано за позивачем (а.с.50).

У видачі свідоцтва про право на спадщину на іншу 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 позивачу відмовлено. У постанові приватного нотаріуса Русавської Т.В. вказано, що нею заведена спадкова справа після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Померлою складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом 24 квітня 2019 року, відповідно до якого все належне їй майно вона заповідала ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка є єдиною спадкоємицею померлої та звернулась із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 на підставі заповіту. Нотаріусом встановлено, що співвласниками вказаної квартири є ОСОБА_3 і ОСОБА_4 . Останній помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , але спадщину після нього ніхто не приймав, спадкова справа не заводилась. Також спадкоємицею не було надано нотаріусу жодного документу на підтвердження родинних зв`язків між померлою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відповідно до інформації, що міститься в архівній картотеці відділу реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 мав реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 в період з 22 червня 1973 року по 26 вересня 2013 року; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 мала реєстрацію місця проживання за вказаною адресою в період з 09 грудня 1968 року по 02 червня 2020 року (а.с.102).

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

У статтях 1261-1265 ЦК України визначено черговість спадкування. Так у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки; у другу чергу - рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері; у третю чергу - рідні дядько та тітка спадкодавця; у четверту чергу право на спадкування з законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї. Утриманцем вважається неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування.

Натомість, позивачем по справі не доведено належними та допустими доказами того, що ОСОБА_3 входила до будь-якої із черг на спадкування після смерті ОСОБА_4 . Факт спільного проживання ОСОБА_3 зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини або перебування на утриманні у спадкодавця в судовому порядку не встановлено, належних та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання ОСОБА_3 зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції позивачем не надано, тому в даному випадку відсутні підстави вважати що ОСОБА_3 мала право на спадкування за законом частки квартири, належної ОСОБА_4 як спадкоємець п`ятої черги.

Отже, 1/2 частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 , не входить до спадкової маси спадкодавиці ОСОБА_3 .

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що під час провадження в суді першої інстанції судом було встановлено, що ОСОБА_4 і ОСОБА_3 проживали разом без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, виконували обов`язки подружжя та набули у власність квартиру АДРЕСА_1 , оскільки рішення суду першої інстанції не містить висновків про встановлення вказаних обставин.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_3 , за життя, вступила в спадщину за померлим ОСОБА_4 , який не має інших спадкоємців за законом, як спадкоємиця четвертої черги в силу ч.3 ст.1268 ЦК України та набула право власності на 1/2 частину спірної квартири колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки матеріалами справи не доведено того, що ОСОБА_3 входила до будь-якої із черг на спадкування після смерті ОСОБА_4 . Факт спільного проживання ОСОБА_3 зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини або перебування на утриманні у спадкодавця не доведено та в судовому порядку не встановлено.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права та позивачу необхідно звернутися до суду з окремою вимогою про встановлення юридичного факту спільного проживання ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , оскільки матеріали справи містять докази того, що ОСОБА_4 і ОСОБА_3 проживали спільно, як подружжя, мали спільного сина та були зареєстровані за однією адресою впродовж п`яти років до моменту смерті ОСОБА_4 , з огляду на наступне.

Згідно з позицією Верховного Суду України, викладеною в абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» за № 7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів:

а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем;

б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Отже, відповідно до вимог чинного законодавства, обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення зі спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Так, відповідно до вимог ст.ст.13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стаття 82 ЦПК України передбачає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем по справі, відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами здійснення ОСОБА_3 разом із спадкодавцем ОСОБА_4 спільних витрат, наявності спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

При цьому той факт, що ОСОБА_4 і ОСОБА_3 мали спільного сина та були зареєстровані за однією адресою впродовж п`яти років до моменту смерті ОСОБА_4 , не є належними та допустимими доказами того що вони проживали однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , в розумінні ст.ст. 12,81 ЦПК України.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 02 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 10 червня 2022 року.

Головуючий:

Судді: