ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

08 червня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/14515/21

Головуючий у першій інстанції - Коверзнев В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/530/22

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Мамонової О.Є.,

суддів - Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.

із секретарем: Шкарупою Ю.В.

учасники справи:

позивач: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 січня 2022 року у справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області до ОСОБА_1 про стягнення переплати пенсії, -

У С Т А Н О В И В:

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 17.01.2022 провадження у цивільній справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі - ГУ ПФУ в Чернігівській області) до ОСОБА_1 про стягнення переплати пенсії закрито.

В апеляційній скарзі ГУ ПФУ в Чернігівській області, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказану ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким повернути справу на розгляд до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевий суд безпідставно керувався в даній справі нормами КАС України, оскільки позовні вимоги про стягнення переплати пенсії ніяким чином не стосувалися прийняття відповідача на публічну службу, її проходження чи звільнення з публічної служби.

Заявник зазначає, що спірні правовідносини про переплату пенсії виникли після звільнення відповідача з публічної служби, а тому посилання місцевого суду на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 05.12.2018, є безпідставним.

Наголошує, що спір у даній справі не є публічно-правовим, оскільки стосується правомірності набуття відповідачем права власності на грошові кошти, отримані ним як довічне утримання судді у відставці, тобто цивільного права, а тому, з урахуванням його суб`єктного складу, повинен розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1 , який поклався на розсуд суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Чернігівській області та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.

У грудні 2021 року ГУ ПФУ в Чернігівській області звернулось до суду з позовом до відповідача, в якому просило стягнути з останнього суму переплати пенсії в розмірі 55 202,42 грн, обґрунтовуючи його тим, що переплата виникла в результаті невірного розрахунку у зв`язку з некоректним обчисленням відсотку довічного грошового утримання і підлягає поверненню відповідно до положень ст. 1212 ЦК України.

Закриваючи провадження у даній, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, при цьому послався на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 05.12.2018 у справі № 818/1688/16, за яким спори за позовом суб`єкта владних повноважень про стягнення грошових коштів з особи, яка перебувала на публічній / державній службі, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби (п. 50).

З таким висновком районного суду колегія судів не може погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі пунктів 7, 17 частини першої статті 4 КАС суб`єктом владних повноважень є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Пунктом 2 частини першої статті 19 КАС визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника.

Відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За правилами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Спір у справі, що розглядається, не є публічно-правовим, оскільки стосується правомірності набуття ОСОБА_1 права власності на грошові кошти, отримані ним як довічне грошове утримання судді у відставці, тобто цивільного права, а тому цей спір з урахуванням його суб`єктного складу повинен розглядатися в порядку цивільного судочинства.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Вказаний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 303/2490/17 (провадження № 11-114апп19), від 21 листопада 2018 року у справі № 766/11611/17 (провадження № 11-1015апп18), від 08 травня 2018 року у справі № 753/7317/15 (провадження № 11-238апп18), від 08 травня 2018 року у справі № 753/7317/15 (провадження № 11-238апп18) та від 25 квітня 2018 року у справі № 824/973/16-а (провадження № 11-200апп18).

Як зазначалось вище, закриваючи провадження у даній справі, районний суд послався на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 05.12.2018 у справі № 818/1688/16.

Апеляційний суд вважає таке посилання помилковим, зважаючи на те, що такі висновки стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у цій справі.

Так, предметом розгляду справи № 818/1688/16 було питання відшкодування майнової шкоди державі в особі УМВС у Сумській області, завданої шляхом втрати майна відповідачем, який перебував на посаді, що відноситься до публічної служби та був матеріально-відповідальною особою, в період здійснення ним установлених повноважень, пов`язаних з виконанням функцій і завдань державного органу (п. 39).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що такі спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства, оскільки пов`язані з питанням реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби (п. 50, процитований районним судом).

Предметом даної справи є стягнення органом пенсійного фонду безпідставно набутих коштів з відповідача, який не перебуває на публічній службі, не стосується її проходження чи звільнення з публічної служби.

Отже, виходячи з вищенаведеного, колегія доходить висновку, що суд першої інстанції не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про закриття провадження за п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення питання та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

За таких обставин, апеляційна скарга ГУ ПФУ в Чернігівській області підлягає задоволенню, а ухвала Деснянського районного суду Чернігівської області від 17.01.2022 - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 374, 379 ч. 1 п. 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області - задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 січня 2022 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 09 червня 2022 року.

Головуюча О.Є.Мамонова

Судді: Н.В.Висоцька

Н.В.Шитченко