КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/980/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2022 року місто Київ

справа № 756/13243/20

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючогосуддіБорисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Жука М.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» про стягнення страхового відшкодування,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року позивач звернулася до Оболонськогорайонного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з останнього страхове відшкодування моральної шкоди у розмірі 10015,20 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що внаслідок ДТП, яка сталася 03 жовтня 2019 року близько 11.00 год. на автодорозі Ружин-Рогачі на відстані 3,300 км від с. Заріччя Ружинського району Житомирської області в напрямку с. Топори Ружинського району Житомирської області за участю автобуса «Рута 25», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , який здійснив наїзд на велосипедиста, загинув її батько ОСОБА_3 .

Вказувала, що за фактом вказаної події, 03 жовтня 2019 року слідчим СВ Ружинського ВП Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудового розслідування за №0000239 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Зазначала, що постановою слідчого СВ Ружинського ВП Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області від 29 квітня 2020 року вказане кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Посилалася на те, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність транспортного засобу «Рута 25», д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована у ТзДВ «СК «Гардіан» відповідно до договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО1724645 та №АО 1192407.

Вказувала, що 20 лютого 2020 року її представник надіслав до ТзДВ «СК «Гардіан» повідомлення про настання страхового випадку та звернувся із заявою про виплату 10015,20 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Зазначала, що ТзДВ «СК «Гардіан» відмовило у виплаті страхового відшкодування з підстав відсутності вини водія забезпеченого транспортного засобу.

Вважає, що страхова компанія не врахувала, що потерпілий ОСОБА_3 під час ДТП рухався на велосипеді, який не є джерелом підвищеної небезпеки.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ТзДВ «СК «Гардіан» на користь ОСОБА_1 10015,20 грн. страхового відшкодування.

Стягнуто з ТзДВ «СК «Гардіан» в дохід держави 908 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ТзДВ «СК «Гардіан» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що судом першої інстанції не з`ясовано причини та обставини за яких відбулась ДТП 03 жовтня 2019 року та, як наслідок, не застосовано норму матеріального права, яка підлягала застосуванню у правовідносинах, що склались між сторонами.

Вказував, що суд першої інстанції звернув увагу лише на заключну частину постанови про закриття кримінального провадження та не здійснив всебічного, повного дослідження даного доказу, оскільки постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України.

Зазначав, що з постанови про закриття кримінального провадження, а також інші висновки, які у ній містяться, підтверджують, що ДТП 03 жовтня 2019 року відбулась внаслідок раптової зміни напрямку руху велосипедистом ОСОБА_3 прямо перед автобусом «Рута 25», д.н.з. НОМЕР_1 , що є порушенням вимог п.п.6.7. 10.1. 11.3, 11.7, 11.14 ПДР України. В свою чергу, жодних проявів неправомірної поведінки з боку водія ТЗ «Рута 25», д.н.з. НОМЕР_1 за результатами досудового слідства не виявлено.

Посилався на те, що у постанові про закриття кримінального провадження міститься низка узгоджених висновків, відповідно до яких водій «Рута 25», д.н.з. НОМЕР_1 при всій обачливості був позбавлений технічної можливості відвернути зіткнення з велосипедистом.

Вважає, що вищеописаний стан речей є непереборною силою, яка відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України є фактором, що звільняє володільця джерела підвищеної небезпеки від зобов`язання з відшкодування завданої шкоди.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що моральна шкода завдана саме смертю фізичної особи при експлуатації транспортного засобу, який є джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від вини особи у володінні якої цей транспортний засіб перебуває, отже ТзДВ «СК «Гардіан», як страховик забезпеченого транспортного засобу внаслідок експлуатації якого настала смерть ОСОБА_3 безпідставно відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування з посиланням на п.37.1. ст.32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 жовтня 2019 року близько 11.00 год. ОСОБА_2 , рухаючись автомобільною дорогою місцевого значення Ружин-Рогачі на відстані 3,300 км від с. Заріччя Ружинського району Житомирської області в напрямку с. Топори Ружинського району Житомирської області на автобусі «Рута 25», д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_3 , який від отриманих травм помер.

Постановою слідчого СВ Ружинського ВП Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області Давидюк О.О. від 29 квітня 2020 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000239 від 03 жовтня 2019 року за фактом ДТП, внаслідок якої загинув велосипедист ОСОБА_3 , закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України.

На момент ДТП, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Рута 25», д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована у ТзДВ «СК «Гардіан» відповідно до договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО1724645 та №АО 1192407.

Позивач ОСОБА_1 є донькою загиблого ОСОБА_3 .

Крім неї, в родинних стосунках із загиблим внаслідок ДТП ОСОБА_3 перебували дружина - ОСОБА_4 , доньки: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

20 лютого 2020 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8 направив до ТзДВ «СК «Гардіан» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та заяву на виплату страхового відшкодування.

Листом від 17 серпня 2020 року №17/08/20/09 ТзДВ «СК «Гардіан» відмовило у виплаті страхового відшкодування з підстав відсутності вини водія забезпеченого транспортного засобу.

Частиною другою статті 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Разом з цим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно зі статтею 6 вказаного Закону страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Частиною першою статті 21 Закону передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Згідно із пунктом 27.1 статті 27 зазначеного Закону страхове відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Стаття 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до поняття «шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого», включає, зокрема, моральну шкоду, витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника.

Пунктом 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Пунктом 27.5 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі №554/858/19.

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Отже, особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі №466/4412/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №756/16649/13-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі №447/2438/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі №601/1304/15-ц.

У статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення.

Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини.

Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 03 грудня 2014 року у справі №6-183цс14.

Обов'язок відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. покладається на володільця джерела. Правила частини другої статті 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).

Враховуючи те, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ДТП, яка сталася 03 жовтня 2019 року за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої загинув батько позивача - ОСОБА_3 , є страховим випадком, а тому в страховика виник обов`язок виплатити страхове відшкодування за шкоду, завдану забезпеченим транспортним засобом, яка пов`язана зі смертю потерпілого, а її розмір було визначено відповідно до положень пункту 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі №751/8121/17, від 30 жовтня 2019 року у справі №323/2127/16-ц, від 26 квітня 2022 року у справі №184/1641/20, від 03 травня 2022 року у справі №450/4163/18.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що: у постанові про закриття кримінального провадження міститься низка узгоджених висновків, відповідно до яких водій «Рута 25», д.н.з. НОМЕР_1 при всій обачливості був позбавлений технічної можливості відвернути зіткнення з велосипедистом, отже вищеописаний стан речей є непереборною силою, яка відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України є фактором, що звільняє володільця джерела підвищеної небезпеки від зобов`язання з відшкодування завданої шкоди, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

У постанові слідчого СВ Ружинського ВП Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області Давидюк О.О. про закриття кримінального провадження від 29 квітня 2020 року зазначено, що згідно висновку експертизи обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди №3/1095 від 06 грудня 2019 року швидкість руху автомобіля «РУТА-25» р/н НОМЕР_1 визначена за довжиною слідів гальмування складає не менше 58,2 км/год; в наведених дорожніх умовах (в усіх наведених варіантах), водій автомобіля «РУТА-25» р/н НОМЕР_1 , ОСОБА_2 не мав технічної можливості уникнути наїзду на велосипедиста ОСОБА_3 , шляхом застосування своєчасного термінового гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху.

Також у постанові вказано, що проведеним у кримінальному провадженні досудовим розслдіуванням невідповідностей в діях водія автобуса «РУТА-25» р/н НОМЕР_1 ОСОБА_2 вимогам Правил дорожнього руху, які б перебували у прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненнявказаної ДТП, не встановлено.

Причинний зв`язок з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди - є рух велосипедиста ОСОБА_3 , в напрямку смуги руху автомобіля «РУТА-25» р/н НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 , в момент знаходження останнього від місця наїзду на відстані недостатньої для зупинки автомобіля з метою запобігання наїзду.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що як підстава звільнення особи, що порушила зобов'язання, від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв'язку з чим сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду вказаним ознакам не відповідає, оскільки причинно пов'язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації.

З огляду на викладене, відсутність у водія ОСОБА_2 технічної можливості уникнути ДТП не є непереборною силою.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо задоволення позову є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: