ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/455/22 Справа № 201/3054/21 Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Петешенкової М.Ю.,

суддів: Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 вересня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом посилаючись на те, що 23 грудня 2020 року її батько ОСОБА_5 подарував їй 22/100 часток домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . Батько одружився вдруге та проживав там зі своєю дружиною та дітьми від другого шлюбу. У 1993 році відповідачі вигнали її батька зі спірного домоволодіння, а самі залишилися проживати у ньому, як члени сім`ї колишнього власника.

На підставі викладеного, просила усунути їй перешкоди у користуванні її власністю та виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з домоволодіння АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження порушення її прав, як власника домоволодіння, сам факт переходу права власності на спірне майно, не є безумовною підставою для виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення, оскільки спірне домоволодіння є єдиним житлом відповідачів, а позивач зареєстрована та проживає за іншою адресою. Крім того, при укладенні договору дарування позивач була обізнана, що в спірному будинку більше п`ятнадцяти років проживають та зареєстровані члени сім`ї батька.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів. Не взято до уваги те, що відповідачі не є членами її сім`ї, були зареєстровані у спірному будинку за згодою батька, який не є його власником.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23 грудня 2020 року відповідно до договору дарування ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар 22/100 частки домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5-6).

Позивач є власником 22/100 спірного домоволодіння (а.с. 5-7).

Відповідно до довідки № 5251 від 23 червня 2020 року у домоволодінні АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 (а.с. 8).

Згідно наданої КП «ДМБТІ» відповіді від 24 листопада 2020 року станом на 31 грудня 2012 рік в інвентаризаційній справі за адресою АДРЕСА_1 містяться відомості про право власності за гр. ОСОБА_5 22/100, за гр. ОСОБА_6 45/100, за гр. ОСОБА_7 33/100 (а.с. 9).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження порушення її прав, як власника домоволодіння, сам факт переходу права власності на спірне майно до ОСОБА_1 не є безумовною підставою для виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення, оскільки спірне домоволодіння є єдиним житлом відповідачів, в той час, як позивач зареєстрована та проживає за іншою адресою. При укладенні договору дарування позивач була обізнана, що в спірному будинку більше п`ятнадцяти років проживають та зареєстровані члени сім`ї її батька.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно положень статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine", заява № 30856/03) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" ЄСПЛ зазначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання "житлом", що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла таких висновків.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами, не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Як встановлено судом, домоволодіння, у якому відповідачі проживають більше п`ятнадцяти років є їх єдиним житлом, про що позивач була обізнана на момент прийняття домоволодіння в дар.

Враховуючи, що з проханням звільнити спірне домоволодіння ОСОБА_1 до відповідачів не зверталася та жодних належних та допустимих доказів на підтвердження порушення її прав, як власника домоволодіння ні під час розгляду справи в суді першої інстанції ні в суді апеляційної інстанції не надала, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідачів.

Доводи апеляційної скарги про те, що власником будинку є позивач, а відповідачі не є членами її сім`ї не можуть бути прийняті до уваги, оскільки приймаючи в дар спірне домоволодіння, позивач була обізнана про те, що в ньому проживають та зареєстровані відповідачі, а тому могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості.

Аргументи апеляційноїскарги щодо незастосування судом першої інстанції правових висновків Верховного Суду та Верховного Суду України, викладених у зазначених у апеляційній скарзі постановах, на увагу не заслуговують, оскільки ухвалене у цій справі рішення не суперечить цим висновкам.

Крім того, колегія суддів вважає за не обхідне зазначити про наявність інших шляхів захисту прав ОСОБА_1 на володіння, користуваннята розпорядження своїм майном, ніж виселення осіб, які користуються чужим майном.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують правильності висновків суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позову та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Скаржник не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду без змін.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова