справа № 715/404/20
судді Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Мартєва С. Ю.
у провадженні за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 11 червня 2020 року у складі колегії суддів: Половінкіна Н. Ю., Владичана А. І., Кулянди М. І.,
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2020 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про зняття з реєстраційного обліку, визнання такою, що втратила право користування майном.
Позовну заяву мотивувало тим, що набуло право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.
Колишній власник ОСОБА_1 втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , проте продовжує користування жилим приміщення.
Посилаючись на те, що ОСОБА_1 створює перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, АТ «Альфа-Банк» просило визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , зняти ОСОБА_1 з реєстраційного обліку.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням від 10 березня 2020 року Глибоцький районний суд Чернівецької області у позові відмовив.

Рішення суд першої інстанції мотивував тим, що позивач не довів не проживання ОСОБА_1 у квартирі, а тому враховуючи статтю 41 Конституції України, частину першу статті 37, статтю 40 Закону України «Про іпотеку», частину першу статті 383, частину першу статті 391 ЦК України, частину першу статті 72 ЖК Української РСР, статтю 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», відсутні підстави для захисту права власності АТ «Альфа-Банк» шляхом визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою від 11 червня 2020 року Чернівецький апеляційний суд апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» задовольнив, рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 березня 2020 року в частині відмови у позові АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування майном скасував.

Позов АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування майном задовольнив.

Визнав ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

У решті рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» судові витрати в сумі 5 255,00 грн.

Постанову суд апеляційної інстанції мотивував тим, що відмовляючи у захисті права власності АТ «Альфа-Банк» шляхом визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою з підстав, передбачених статтею 72 ЖК Української РСР, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки такі вимоги АТ «Альфа-Банк» не заявляло.

Право ОСОБА_1 на користування квартирою втрачено у зв`язку припиненням права власності, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням не покладе на останню надмірний тягар, не порушить баланс інтересів сторін, оскільки ОСОБА_1 має право користування іншим житлом, а тому право власності АТ «Альфа-Банк» може бути захищено шляхом визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житлом.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою для відкриття касаційного провадження ОСОБА_1 зазначає застосування судом апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування статті 109 ЖК Української РСР, зокрема щодо того, що якщо спірна квартира була придбана до укладення кредитного договору та не за кредитні кошти, то відсутні підстави як для виселення, так і для зняття з реєстрації, викладеного у постановах Верховного Суду: від 18 вересня 2019 року у справі № 201/7237/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 752/19356/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 405/3/17; відсутність висновку Верховного Суду щодо можливості визнання особи такою, що втратила права користування житлом на підставі статті 391 ЦК України у разі відсутності її реєстрації у такому житлі, а також відсутність висновку Верховного Суду щодо можливості визнання особи такою, що втратила право користування житлом за позовом банку за умови наявності судового рішення про визнання реєстрації права власності за таким банком незаконною.

Крім того, ОСОБА_1 оскаржує судові рішення з підстави передбаченої пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Касаційна скарга мотивована тим, що предмет спору відсутній, оскільки вона з листопада 2019 року не користується квартирою та не створює перешкод у користуванні позивачу; на час прийняття постанови судом апеляційної інстанції, було чинне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 08 травня 2020 року у справі № 715/2669/19 про визнання протиправним та скасування рішення про реєстрацію права власності на спірну квартиру за банком; відповідач не повідомлена про розгляд справи у суді апеляційної інстанції та не мала можливості надати відзив та докази.

У грудні 2020 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому АТ «Альфа-Банк» просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 11 серпня 2006 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» (надалі - АТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 квітня 2019 року № 164151040, зареєстровано право власності за AT «Укрсоцбанк» на трикімнатну квартиру, загальною площею 49,8 кв. м, житловою площею 36,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

На підставі рішення від 15 жовтня 2019 року № 5/2019 АТ «Укрсоцбанк», припинено АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк», виникає у АТ «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року.

Власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 з 15 жовтня 2019 року є AT «Альфа Банк».

Межі розгляду справи судом

Підставою для відкриття касаційного провадження є:

пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме: неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування статті 109 ЖК Української РСР, зокрема щодо того, що якщо спірна квартира була придбана до укладення кредитного договору та не за кредитні кошти, то відсутні підстави як для виселення, так і для зняття з реєстрації, викладеного у постановах Верховного Суду: від 18 вересня 2019 року у справі № 201/7237/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 752/19356/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 405/3/17;

пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме: відсутність висновку Верховного Суду щодо можливості визнання особи такою, що втратила права користування житлом на підставі статті 391 ЦК України у разі відсутності її реєстрації у такому житлі, а також відсутність висновку Верховного Суду щодо можливості визнання особи такою, що втратила право користування житлом за позовом банку за умови наявності судового рішення про визнання реєстрації права власності за таким банком незаконною;

пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме: підстава, передбачена пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновку про застосування статті 109 ЖК Української РСР, висловленого у постановах Верховного Суду: від 18 вересня 2019 року у справі № 201/7237/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 752/19356/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 405/3/17

Зазначені доводи касаційної скарги є необґрунтованими, оскільки такий висновок висловлено у справах за іншими позовними вимогами, заявленими з інших підстав та за інших фактичних обставин, встановлених судами.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання особи такою, що втратила право користування майном та задовольняючи позов у цій частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що право ОСОБА_1 на користування квартирою втрачено у зв`язку припиненням права власності, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням не покладе на останню надмірний тягар, не порушить баланс інтересів сторін, оскільки ОСОБА_1 має право користування іншим житлом, а тому право власності АТ «Альфа-Банк» може бути захищено саме таким чином.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Категорія «подібні правовідносини» може означати як такі правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і такі, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. При визначенні справ із подібними правовідносинами враховується предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені судами фактичні обставини справи, однакове правове регулювання спірних правовідносин.

Так, Верховний Суд у постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 201/7237/17 (провадження № 61-8227св19), на яку посилався заявник, погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову у позові Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житлом шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом та зняття з реєстраційного обліку, виходячи з того, що у матеріалах справи відсутні відповідні акти, складені балансоутримувачем будинку, щодо встановлення періоду часу та причин не проживання відповідачів у вказаній квартирі на підтвердження вимог банку щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом.

При цьому апеляційний суд правильно прийняв до уваги доводи про те, що відповідачі не проживають у квартирі з поважних причин, оскільки банк чинить їм перешкоди у проживанні у вказаній квартирі, не допускає їх до жилого приміщення, де залишилися їх особисті речі, яке вони самостійно у добровільному порядку не покидали та були там відсутні з наведених поважних причин, пов`язаних з перешкодами позивача. Таким чином, вимоги банку про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням з підстав не проживання відповідачів у квартирі понад встановлені законом строки без поважних причин, належними та допустимими доказами у справі не підтверджуються. ПАТ «Банк Кредит Дніпро» є власником квартири на підставі рішення суду, однак з вимогами про виселення відповідачів, як новий власник, банк до суду не звертався, такі позовні вимоги у вказаній справі банком не заявлялись. З урахуванням встановлених та наведених обставин про те, що не проживання відповідачів у спірній квартирі, яка відповідно до укладеного договору іпотеки була придбана до укладення указаного кредитного договору, без поважних причин понад установлені строки не доведено, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про залишення без задоволення зазначеного позову.

У справі № 201/7237/17 (на відміну від справи, що переглядається) банк заявив вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням з підстав не проживання відповідачів у квартирі понад встановлені законом строки без поважних причин, та не зважаючи на те, що ПАТ «Банк Кредит Дніпро» є власником квартири на підставі рішення суду, вимог про виселення відповідачів, як новий власник, банк до суду не заявляв, такі позовні вимоги у вказаній справі не вирішувалися.

Таким чином, наведене свідчить про відмінність встановлених обставин справи та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм.

У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 752/19356/16-ц (провадження № 61-32521св18), зазначеній заявником, суд дійшов висновку про те, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК Української РСР.Верховний Суд погодився із висновком місцевого суду про відмову у позові, із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із припиненням їх права користування спірною квартирою, належить відмовити. Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове про задоволення позовних вимог, апеляційний суд вищевказаного не врахував, дійшов неправильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, керуючись лише положеннями статті 391 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 405/3/17 (провадження № 61-34728св18), про яку зазначав заявник, погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відсутність підстав для задоволення позову, оскільки усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном новим власником можливе лише за умови виселення попереднього власника із іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, проте таке виселення без надання іншого жилого приміщення не допускається. У цій категорії справ, захисту підлягають не лише права неволодіючого власника, а й права колишнього власника. Отже, судами обґрунтовано застосовано положення статті 109 ЖК Української РСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.

Єдиним критерієм, що поєднує справи, на які посилалася заявник є те, що спірне житлове приміщення для колишнього власника є єдиним місцем проживання.

На відміну від справ, на які посилалася заявник, у справі, яка переглядається, суд встановив, що постійним зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є будинок АДРЕСА_3 .

Тобто за нею зберігається безперешкодне право користування іншим житлом, а спірну квартиру вона здає в оренду.

Про своє не проживання у спірній квартирі із 2019 року та особисте не користування цією квартирою заявник сама зазначає у касаційній скарзі.

За відкритими даними Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 715/2669/19 (провадження № 61-17819св20) за позовом ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк», приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Козлової Наталії Володимирівни, за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , АТ «Укрсоцбанк», про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності та запису про таку реєстрацію, припинення обтяження нерухомого майна і усунення перешкод у користуванні власністю, відмовлено у задоволенні позовних вимог, зокрема і про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення до спірної квартири.

У тій справі суди встановили, що спірну квартиру заявниця здає у оренду.

Таким чином, на відміну від справ, про які зазначив заявник, у цій справі ОСОБА_1 не використовувала спірну квартиру як єдине житло, а здавала її у оренду, як звичайне майно з метою отримання прибутку.

Отже, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційної провадження, не підтвердилися, оскільки у справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції встановив обставини відмінні, від тих, які встановлено судами попередніх інстанцій у справах № № 752/19356/16-ц, 405/3/17, 201/7237/17 про які зазначала заявник як приклад неоднакового застосування.

У справі, що переглядається, відповідачка у спірній квартирі не зареєстрована, не проживала та не проживає, використовує її як звичайне майно для передачі у найм, має інше зареєстроване місце проживання, вимоги про її виселення не заявлялися, у справі не йдеться про вирішення її права на єдине житло, тому на неї не поширюються гарантії, передбачені частиною другою статті 109 ЖК Української РСР.

Крім того, доводи касаційної скарги із посиланням на зазначені судові справи ґрунтуються на помилковому тлумаченні правозастосовчої практики статті 109 ЖК Української РСР.

Тлумачення Верховним Судом застосування статті 109 ЖК Української РСР у подібних справах, де колишній власник має право користування іншим житлом є усталеним.

У постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року (справа № 209/2032/14-ц, провадження № 61-9059св21) сформульовані наступні принципи такого правозастосування.

Недостатність засобів для захисту прав кредиторів може виступати причиною збільшення ризиків банківського сектору, що, у свою чергу, може негативно позначитися на забезпеченні системної стабільності, потреб економіки, умовах подальшого кредитування фізичних та юридичних осіб (встановленні більш високих процентних ставок, визначення більш вимогливіших забезпечувальних умов в договорах) та перспективах відновлення динамічних темпів економічного розвитку суспільства.

Усталена практика Верховного Суду України та Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з єдиного для неї житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватися із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК Української РСР, якою закріплено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Норма цієї статті зобов`язує суд при виселенні особи з єдиного для неї житла зазначити у судовому рішенні постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють.

Таким чином, частиною другою статті 109 ЖК Української РСР врегульовано правовідносини за відсутності у особи, яка підлягає виселенню на законних підставах із займаного іпотечного житлового приміщення, іншого житла у власності або користуванні.

Гарантія надання іншого постійного житлового приміщення поширюється на осіб, для яких житло, з якого вони підлягають виселенню у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, є єдиним об`єктом житлової нерухомості, що перебуває у їхній власності або користуванні.

За наявності в особи у власності іншого (інших) об`єкту житлової нерухомості, яким вона має право безперешкодно користуватися, така особа може підлягати виселенню з іпотечного житла без надання іншого житлового приміщення, оскільки така особа унаслідок такого виселення не стає безхатченком та у неї відсутня потреба у забезпеченні житлом.

Отже відсутні підстави вважати, що на таку особу буде покладено надмірний тягар.

Інше тлумачення положення частини другої статті 109 ЖК Української РСР допускало б покладення індивідуального надмірного тягаря на іпотекодержателя (нового власника), могло б поставити його у набагато гірше правове становищ порівняно із особою, яка підлягає виселенню і свідчить про порушення справедливого балансу між правами учасників спору.

У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 344/12708/19 (провадження № 61-8135св21) Верховний Суд у справі про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням дійшов висновку, що з огляду на необхідність дотримання балансу інтересів сторін, а саме: нового власника безперешкодно користуватись своїм майном, та попереднього власника, для якого законом передбачена можливість збереження права користування до забезпечення іншим постійним житлом, необхідно враховувати потребу колишнього власника у забезпеченні житлом.

Якщо колишній власник фактично не проживає у спірному житлі, яке набуто новим власником за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та забезпечений іншим постійним житлом, відповідно, відсутні передбачені законом підстави для збереження за ним права на користування вже чужим майном на підставі частини другої статті 109 ЖК Української РСР.

Постанова Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц (провадження № 61-17888св19) за позовом про усунення перешкод у користуванні та виселення без надання іншого житлового приміщення містить висновок наступного змісту.

Стаття 109 ЖК Української РСР не може беззаперечно використовуватися боржниками проти законних вимог кредиторів про виселення у всіх випадках, коли предметом іпотеки були житлові приміщення призначені для постійного або тимчасового проживання, оскільки зазначена норма спрямована на регулювання суспільних відносин, коли виселення відбувається з єдиного житла боржника і не може бути застосована, коли боржник має декілька місць, придатних для проживання.

У протилежному випадку така поведінка боржника призвела б до порушення меж здійснення цивільних, у тому числі житлових, прав, оскільки при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а також не допускати дії, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншої особі, а також зловживання правом в інших формах, що передбачено пунктом шостим частини першої статті 3, частинами другою, третьою статті 13 ЦК України.

Від зазначених висновків щодо застосування частини другої статті 109 ЖК Української РСР у подібних відносинах ані Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, ані Велика Палата Верховного Суду не відступали.

Постанова суду апеляційної інстанції у справі, що переглядається, такому тлумаченню застосування статті 109 ЖК УРСР не суперечить.

Отже, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційної провадження, не підтвердилися.

Само по собі посилання на неоднакове застосування положень ЖК Української РСР у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Таким чином, доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм права, а саме - статті 109 ЖК Української РСР не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи.

Щодо відсутності висновку Верховного Суду

Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20 (провадження № 61-16181св20).

На підставі частини першої статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з пунктом восьмим частини першої статті 346 ЦК України, право власності припиняється, зокрема при звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника.

Відповідно колишній власник одночасно втрачає право володіння, користування та розпорядження таким майном, крім випадків встановлених законом.

Судами встановлено, що відповідачка втратила право власності на спірну квартиру унаслідок позасудового звернення стягнення на предмет спору, як на предмет іпотеки.

Проте, судами встановлено, що вона маючи інше постійне місце проживання, продовжує користуватися спірним майном, здаючи його у найм.

Отже спірну квартиру ОСОБА_1 не використовує як «житло» у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод

Таким чином відповідачка, не маючи будь-яких майнових прав щодо спірної квартири, створює перешкоди у користуванні та розпорядженні майном новому власникові АТ «Альфа-Банк».

З огляду на частину першу статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З урахуванням встановлених обставин справи будь-яких перешкод у задоволенні вимог про визнання відповідачки такою, що втратила право користування майном з підстав, визначених статтею 391 ЦК України не убачається.

Висновок суду апеляційної інстанції наведеним нормам права не суперечить.

З огляду на встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, вважаю, що доводи касаційної скарги про відсутність висновку щодо можливості визнання особи такою, що втратила права користування житлом на підставі статті 391 ЦК України у разі відсутності її реєстрації у такому житлі, а також відсутності висновку Верховного Суду щодо можливості визнання особи такою, що втратила право користування житлом за позовом банку за умови наявності судового рішення про визнання реєстрації права власності за таким банком незаконною, є неприйнятними, оскільки немає необхідності викладення таких висновків у справі, що переглядається, з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Необхідно прийняти до уваги, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, однак лише за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач не повідомлена про час і місце розгляду справи судом апеляційної інстанції, не мала можливості подати відзив на докази не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи. Судові повістки двічі направлені судом за місцем реєстрації відповідача та повернуті з відмітками «за заявою відправника (одержувача)» та «адресат відмовився».

Частиною дев`ятою статті 130 ЦПК України передбачено, щоуразі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.

Доводи касаційної скарги про те, що предмет спору відсутній, оскільки вона з листопада 2019 року не користується квартирою та не створює перешкод у користуванні позивачу; на час прийняття постанови судом апеляційної інстанції, було чинне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 08 травня 2020 року у справі № 715/2669/19 про визнання протиправним та скасування рішення про реєстрацію права власності на спірну квартиру за банком, зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться за межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для скасування скарженого судового рішення суду апеляційної інстанції. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», № 19164/04, пункт 47).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин вважаю за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Суддя С. Ю. Мартєв