Постанова

Іменем України

07 червня 2022 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/1717/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф.,

суддів - Желепи О.В., Кравець В.А.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5

на рішення Подільського районного суду м. Києва

в складі судді Ларіонової Н.М.

від 13 квітня 2021 року

у цивільній справі №758/6004/17 Подільського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5

до Подільської районної у місті Києві державної адміністрації

про встановлення факту, що має юридичне значення, зобов`язання вчинити дії,

та за зустрічним позовом Подільської районної у місті Києві державної адміністрації

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5

про виселення без надання іншого житлового приміщення,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до Подільської районної у місті Києві державної адміністрації (далі - Подільська РДА у м. Києві), в якому, уточнивши позовні вимоги, просили:

встановити факт їх проживання в гуртожитку (в подальшому після 2006 року - в будинку з ізольованими кімнатами) за адресою: АДРЕСА_1 );

зобов`язати поновити їх на квартирному обліку з 27.06.1988;

зобов`язати відповідача видати ордери на кімнати АДРЕСА_2 ;

постановити на квартирний облік ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивували тим, що згідно повідомлення на ім`я ОСОБА_6 (чоловік та батько позивачів) з Відділу обліку і розподілу житлової площі виконавчого комітету Подільської районної Ради народних депутатів від 04.03.1991 №10211 рішенням виконкому №211 від 25.02.1991 ОСОБА_6 затверджений на квартирний облік разом із сім`єю з 4-х чоловік (він, дружина, дочка 1986 р.н., син 1990 р.н.) на пільгову чергу як учасник ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС з 25.02.1991. Поставлений на загальну чергу з 27.06.1988, квартирна справа №10211.

Зазначили, що ОСОБА_1 . Подільською районною адміністрацією в листах за 2009, 2010 роках було повідомлено, що вся їх сім`я перебувала на квартирному обліку з 27.06.1988 на загальних підставах без вказування причин зняття з пільгової черги ОСОБА_6 як ліквідатора аварії на ЧАЕС.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер. Згідно витягу з облікової справи №10211 рішенням від 23.09.2013 їх сім`ю знято з обліку як таку, що не пройшли перереєстрацію. У відповідь на їх звернення щодо оформлення права користування та володіння житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 з Подільської РДА отримали листи, в яких повідомлено, що у зв`язку з ненаданням оновлених документів (довідка по формі №3, копії паспортів, коди) для внесення інформації до Єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов квартирний облік призупинено. Станом на 06.04.2016 необхідні документи до відділу обліку та розподілу житлової площі не подані, тому у Подільської РДА у м. Києві законних підстав для видачі родині ОСОБА_7 ордера на займане житлове приміщення немає. У зв`язку з цим, для вирішення питання права користування та володіння спірним жилим приміщенням та поновлення на квартирному обліку їм рекомендовано звернутись до суду.

Зауважили, що вся сім`я незважаючи на те, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 , які було надано ОСОБА_6 адміністрацією Першого Київського виробничого об`єднання «Авторемонт» Республіканського промислового об`єднання Укравторемонт» (в подальшому ВАТ «Перший Київський авторемонтний завод», зараз ліквідований), де з 1982 року по 2000 рік працював померлий.

В січні 2019 року Подільська РДА у м. Києві, посилаючись на те, що позивачі за первісним позовом неправомірно зайняли спірні житлові приміщення, звернулася до суду із зустрічним позовом про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 із кімнат № НОМЕР_1 та АДРЕСА_5 , без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року в задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачі за первісним позовом, подали апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказували, що суперечить чинному законодавству висновок суду про те, що вимога про встановлення факту проживання позивачів в гуртожитку не породжує правових наслідків, тоді як в рішенні суд встановив, що факт проживання позивачів у гуртожитку підтверджується наданими до суду доказами.

Зазначили, що не відповідає обставинам справи висновок суду про не надання позивачами а ні ордеру на вселення, а ні спільного рішення про надання ОСОБА_6 жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчим комітетом. Зауважили, що вони не змогли надати ордер на вселення, позаяк він в них відсутній, що в свою чергу і стало підставою звернення до суду з позовом, однією з вимог якого є зобов`язання надати такий ордер.

Судом першої інстанції не прийнято до уваги надані докази законності проживання членів сім`ї наймача нині померлого ОСОБА_6 у кімнатах АДРЕСА_6 та АДРЕСА_7 , який згодом отримав статус житлового будинку із загальними квартирами.

Суд, відмовляючи в задоволенні первісних позовних вимог, безпідставно не застосував положення Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Щодо задоволених судом зустрічних позовних вимог зазначили, що твердження відповідача про самоправне зайняття кімнат у гуртожитку, які враховані судом, не відповідають дійсності, суперечать вимогам діючого законодавства та наданим до первісного позову письмовим доказам.

Звернули увагу на те, що ОСОБА_6 вселився в кімнату в гуртожитку на законних підставах і був зареєстрований в ньому. В подальшому в займану ОСОБА_6 кімнату з дозволу адміністрації заводу вселилася його дружина ОСОБА_1 , а після народження дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_5 останні зайняли ще одну кімнату також з дозволу адміністрації. ОСОБА_6 працював на заводі з 18.01.1982 по 07.02.2000 і був звільнений у зв`язку із скороченням штату працівників. На думку скаржників, такі обставини вказують на те, що відсутні підстави для їх виселення без надання іншого житлового приміщення.

Вказували, що вони проживають у спірному гуртожитку протягом тривалого часу, а саме з 1986 року. Однак, судом не враховано правову позицію, висловлену Верховним судом в постанові від 23.01.2018 у справі №521/1007014-ц, згідно якої виселення особи з гуртожитку, яким вона тривалий час користувалась, є невиправданим втручанням у її право на повагу до житла.

Також, як на підставу скасування рішення суду в частині задоволених зустрічних позовних вимог посилалися на те, що судом порушено норми процесуального права. Порушення норм процесуального права полягає в тому, що судом прийнято зустрічний позов, який подано з пропуском строку встановленого законом, та вирішено питання про виселення дітей без залучення органу опіки та піклування.

За вказаних обставин, просили скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким первісні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, Подільська РДА у м. Києві подала відзив. Відповідач, посилаючись на те, що висновки про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову є законними та обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Позивачі: ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити.

В судовому засіданні пояснили, що їх батьку була надана кімната № НОМЕР_2 на третьому поверсі, в яку вселилася також його дружина - позивачка ОСОБА_1 . Після народження у них дітей, за згодою коменданта гуртожитку вони переселилися на четвертий поверх та зайняли дві кімнати, а саме №46 та №69, в них і проживають. Вказали, що з 2017 року після того як звернулися до суду з позовом вони не сплачують комунальні послуги за ці приміщення, якими користуються.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Представник Подільської РДА у м. Києві - Швед А.О. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням виконкому Подільської райради народних депутатів №211 від 25.02.1991 ОСОБА_6 затверджений на квартирний облік для надання житлової площі у пільговій черзі (з 25.02.1991), як учасник ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС разом із сім`єю з 4-х чоловік: ОСОБА_6 , ОСОБА_1 - дружина, ОСОБА_2 , 1986 р.н., - донька, ОСОБА_5 , 1988 р.н., - син; на загальній черзі - з 27.06.1988 року, квартирна справа №10211, що підтверджується довідкою відділу обліку та розподілу житлової площі виконавчого комітету Подільської районної Ради народних депутатів від 04.03.1991 №10211.

Вищевказана довідка була видана на ім`я ОСОБА_6 із зазначенням його адреси: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки Форми 3 від 25.08.2005, яка видана філією ВАТ "Перший Київський авторемонтний завод", виданої ОСОБА_6 , останній в гуртожитку займає дві кімнати на четвертому поверсі п`ятиповерхового будинку.

Згідно довідки ВАТ "Перший Київський авторемонтний завод", ОСОБА_6 працював на даному заводі з 18.01.1982 по 07.02.2000.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер (свідоцтво про смерть серія НОМЕР_3 від 01.08.2013, актовий запис №12821).

За життя ОСОБА_6 був зареєстрований в кімнаті АДРЕСА_8 . Позивачі у справі з 05.11.1992 зареєстровані за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_3 , але перебували на квартирному обліку разом з ОСОБА_6 на загальних підставах.

Листом виконавчого органу Подільської районної у м. Києві державної адміністрації від 26.11.2009 було повідомлено, що розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 17.08.2005 №1532 «Про прийняття-передачу будинку на АДРЕСА_1 до комунальної власності територіальної громади Подільського району міста Києва» гуртожиток по АДРЕСА_1 визнаний жилим будинком з загальними квартирами.

Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради від 10.12.2010 №1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» будинок АДРЕСА_1 передано до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації. Даний будинок АДРЕСА_1 під час передачі до комунальної власності територіальної громади м. Києва та до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації змінив статус з «відомчий гуртожиток» на «житловий будинок.

Згідно акту від 11.03.2014 складеного посадовими особами житлового органу - КП «Куренівське», комісією у складі майстрів технічних дільниць було проведено обстеження квартири АДРЕСА_9 та АДРЕСА_5 та встановлено, що в кімнаті АДРЕСА_6 проживає ОСОБА_5 зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_9 , та матір`ю ОСОБА_1 (позивачка), а в кімнаті №69 проживає ОСОБА_2 , зі своїми малолітніми дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно листа відділу обліку та розподілу житлової площі Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 18.01.2019 №13 Подільська районна в місті Києві державна адміністрація видавала ордери серії Б мешканцям будинку АДРЕСА_1 , в зв`язку з передачею вищезазначеного будинку та зміною його статусу.

У зв`язку з тривалим не поновленням документів, а саме з 2005 року, та неможливістю внесення інформації до Єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, рішенням громадської комісії з квартирного обліку знята сім`я ОСОБА_7 , як така, що не пройшла перереєстрацію.

Також, судом першої інстанції в судовому засіданні було допитано свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які пояснили суду, що позивачі постійно проживали та проживають в будинку АДРЕСА_1 , який раніше мав статус гуртожитку.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що позивачі, будучи зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_3 , постійно проживають в будинку АДРЕСА_1 .

Частиною 1 статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Встановлення юридичних фактів у позовному провадженні пов`язане із спором про право.

Законодавцем визначено, що справи про встановлення фактів розглядаються, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Для визначення юридичного характеру факту необхідно з`ясувати мету, для якої потрібно його встановлення.

Отже, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав заявника.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі, пред`являючи позовну вимогу про встановлення факту, що має юридичне значення, посилалася на те, що за відсутності належного встановлення факту того, що вони проживали у гуртожитку, який після 2006 року визначено як будинок з ізольованими квартирами, за адресою: АДРЕСА_1 , не можуть оформити своє право на отримання ордеру на вселення та право на перебування на квартирному обліку. Тобто, зміст даної вимоги направлений на встановлення юридичного факту, який, на думку позивачів, є підставою для видачі їм ордера на житлове приміщення та підставою перебування їх на квартирному обліку для поліпшення житлових умов.

За встановлених судом першої інстанції обставин, що позивачі за первісним позовом зареєстровані за іншою адресою, колегія суддів вважає, що застосувавши норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, а також врахувавши, що встановлення факту проживання позивачів у спірному житловому приміщенні не породжує для них правових наслідків, зокрема не пов`язане з наступним вирішенням спору про житлове право позивачів, оскільки законом визначений інший порядок видачі ордеру на житлове приміщення та взяття на квартирний облік, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісних позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, що стосуються рішення суду в частині вирішення первісного позову, такого висновку суду першої інстанції не спростовують, а тому на увагу судової колегії не заслуговують.

Щодо доводів апеляційної скарги, які стосуються рішення суду в частині вирішення зустрічного позову, колегія суддів зазначає наступне.

Як вже вказувалося вище, позивачі проживають в кімнатах АДРЕСА_6 та АДРЕСА_5 протягом тривалого часу.

Судом першої інстанції встановлено, що у вищевказаних спірних кімнатах позивачі проживають тривалий час без правомірних підстав, оскільки самостійно зайняли це житлове приміщення; Подільською РДА у м. Києві Данюкам не видавався ордер, який згідно закону є єдиною підставою для вселення у житлове приміщення.

Також судом першої інстанції встановлено, що згідно листа відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування особи від 18.01.2019 №11-35/19 в кімнатах АДРЕСА_6 та АДРЕСА_5 відсутні зареєстровані особи, а відповідно до інформаційної системи «Реєстр територіальної громади міста Києва» відповідачі за зустрічним позовом зареєстровані в гуртожитку по АДРЕСА_3 без зазначення кімнати.

Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для його задоволення.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13.10.2020 по справі №447/455/17 зазначила, що при розгляді справи по суті у даних правовідносинах необхідно звертати увагу на баланс інтересів сторін спору. Зокрема, питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК Української РСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Як вже вказувалося вище та підтверджується матеріалами справи, відповідачі за зустрічним позовом довгий час проживають в кімнатах АДРЕСА_6 та АДРЕСА_5 , а зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 .

Також, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 за життя з 18.01.1993 був зареєстрований в гуртожитку, який в подальшому змінив статус на житловий будинок, за адресою: будинок АДРЕСА_1 та проживав у ньому за згодою адміністрації ВАТ "Перший Київський авторемонтний завод", на якому пропрацював у період з 18.01.1982 по 07.02.2000. В займану ОСОБА_6 кімнату у 1986 році вселилася його дружина ОСОБА_1 , а після народження дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , останні вселилися у гуртожиток.

У листі від 12.12.2013 №056/24-8559 КП "Спецжитлофонд" повідомив ОСОБА_2 , що на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 06.12.2006 №1739 "Про реконструкцію гуртожитку на АДРЕСА_3 " було проведено реконструкцію вищезазначеного гуртожитку. Після проведення реконструкції змінився статус будинку АДРЕСА_3 з гуртожитку на житловий будинок. В цьому листі також ОСОБА_2 повідомлено, що протягом тривалого часу вона в гуртожитку не проживала і не проживає на даний час, а за приписами ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житло протягом шести місяців (том 1, а.с. 14).

В листі КП "Спецжитлофонд" від 21.01.2014 №056/24-287 у відповідь на запит ОСОБА_2 від 11.01.2014 №66 повідомило останню, що в гуртожитку АДРЕСА_3 проведено реконструкцію і на сьогодні мешканці будинку АДРЕСА_3 мають реєстрацію на ізольовані квартири, тоді як ОСОБА_2 зареєстрована на АДРЕСА_3 по гуртожитку (том 1, а.с. 13).

Відповідачем не подавалися до суду докази, що за адресою: АДРЕСА_3 у відповідачів наявне житло і вони можуть ним користуватися.

Як вже зазначалося, в матеріалах справи наявні докази, що відповідачі лише зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 . Доказів, що за цією адресою їм виділялася кімната матеріали справи не містять.

Матеріали справи не містять доказів, що у ОСОБА_7 наявне інше житло для проживання, окрім спірного житла.

Таким чином, здійснивши аналіз пропорційності (балансу інтересів) щодо права відповідачів за зустрічним позовом проживати у спірному житлі, яке до того ж є їх єдиним житлом, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення зустрічного позову про виселення.

Крім того, колегія суддів враховує наступне.

Верховний Суд в постанові від 23.01.2018 у справі №521/10070/14 з подібних правовідносин висловив наступну правову позицію.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв?язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв?язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв?язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі "Прокопович проти Росії" № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Оскільки відповідачі за зустрічним позовом мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання (спірним житлом), про що в матеріалах справи містяться належні докази, а означені кімнати в будинку (колишній гуртожиток) є їхнім "житлом", колегія суддів вважає, що у разі виселення права відповідачів можуть бути порушені у контексті статті 8 Конвенції, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення зустрічного позову.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір в частині зустрічних позовних вимог неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення зустрічного позову, а тому відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року - скасувати в частині задоволення зустрічного позову та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року в частині відмови у задоволенні первісного позову - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 09 червня 2022 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді О.В. Желепа

В.А. Кравець