Справа № 130/3573/21
Провадження № 22-ц/801/793/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Порощук П. П.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 рокуСправа № 130/3573/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Денишенко Т. О.,

суддів Голоти Л. О., Рибчинського В. П.,

за участі секретаря судового засідання Кобенди Ю. О., представника особи, яка по-дала апеляційну скаргу, відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» адвоката Чешковського В. А., позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізни-

ця» в особі Виробничого підрозділу «Козятинський загін воєнізованої охорони

регіональної філії «Південно - Західна залізниця» про визнання незаконним,

скасування наказу з відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення

заробітної плати за час відсторонення від роботи,

за апеляційною скаргою представника позивача Акціонерного товариства «Українсь-ка залізниця» адвоката Кучер Марини Миколаївни на рішення Жмеринського міськ-районного суду Вінницької області від 14 лютого 2022 року, ухвалене у приміщенні суду у м. Жмеринка Вінницької області за головування судді Порощука П. П.,

В С Т А Н О В И В:

16 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся у Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Виробничого підрозділу «Козятинський загін воєнізованої охорони регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним, скасування наказу з відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час відсторонення від роботи. Позовні вимо-ги обгрунтовані наступними обставинами. З 2005 року, близько шістнадцяти років, позивач працює у відповідача стрільцем 4-го розряду. 15 грудня 2021 року ОСОБА_1 був вручений наказ про відсторонення від роботи через відсутність щеплення від респіраторної хвороби covid-19, спричиненої коронавірусом sars-cov-2. Зазначений наказ позивач вважає незаконним, таким, що суперечить Конституції України. Нака-зом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про за-твердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підляга-ють обов`язковим профілактичним щепленням» не передбачена вакцинація проти covid-19. Запровадження у державі карантину Конституційним Судом України 28 серпня 2020 року визнано незаконним. Наказ про відсторонення ОСОБА_1 від роботи обгрунтований частиною другою статті 14 Закону України «Про захист насе-лення від інфекційних хвороб». Але цей Закон не передбачає як обов`язкове щеплен-ня від covid-19. Статтями 43, 46 КЗпП України також не передбачено відсторонення працівників від роботи через відмову від вакцинації від covid-19. Посилаючись на заборону дискримінації у сфері праці, на клінічно експериментальну вакцинацію від covid-19 в Україні, на право на недоторканність, позивач просив суд скасувати наказ відповідача від 15 грудня 2021 року № НОР.2.2/395, поновити його посаді, стягнути з відповідача заробітну плату за період відсторонення від роботи, допустити рішення до негайного виконання в частині поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за один місяць.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 14 лютого 2022 року позов задоволений, скасований наказ Виробничого підрозділу «Козятинсь-кий загін воєнізованої охорони регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 15 грудня 2021 року № НОР.2.2/395 «Про відсторонення від роботи» ОСОБА_1 , зобов`язано Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Виробничого підрозділу «Козятинський загін воєнізованої охорони регіональної філії «Південно-Західна залізниця» виплати-ти ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за час відсторонення від роботи. Стяг-нуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Виробничого підроз-ділу «Козятинський загін воєнізованої охорони регіональної філії «Південно-Західна залізниця» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 908,00 гривень. Рішення в частині скасування наказу та виплати заробітної плати за один місяць допущене до негайного виконання.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 квітня 2022 року у резолютивній частині рішення від 14 лютого 2022 року виправлена опис-ка, а саме пункт четвертий викладений у наступній редакції: «Стягнути з Акціонер-ного товариства «Українська залізниця» в особі Виробничого підрозділу «Козятинсь-кий загін воєнізованої охорони регіональної філії «Південно-Західна залізниця» на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 908 ( дев`ятсот вісім ) грн.

Додатковим рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 05 квітня 2022 року ОСОБА_1 поновлено на посаді стрільця 4 розряду в Акціо-нерному товаристві «Українська залізниця» в особі Виробничого підрозділу «Козя-тинський загін воєнізованої охорони регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». Рішення в частині поновлення на роботі допущене до негайного виконання.

Не погоджуючись з ухваленим судом рішенням від 14 лютого 2022 року, АТ «Українська залізниця» в особі представника адвоката Кучер М. М. оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову повністю. Скаржниця вважає оскаржуване рішення не-законним через невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права. Адвокат Кучер М. М. вказує, що суд зробив висновок, який не відповідає обставинам справи, за яким відсто-ронення ОСОБА_1 від роботи є незаконним, оскільки його професія ( виробниц-тво, організація ) не віднесена у встановленому законом порядку ( наказом МОЗ Укра-їни від 04 жовтня 2021 року № 2153 ) до таких, що підлягають обов`язковому щеплен-ню від covid-19. Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби covid-19, спричиненої коронавірусом sars-cov-2, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, до якого входить АТ «Українська залізниця», на період дії карантину обов`язковим профілактичним щеп-ленням підлягають працівники підприємств, установ, організацій, включених до Пе-реліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. Вимоги відомчого наказу узгоджуються з частиною другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від роботи. Суд першої інстанції не засто-сував дану норму закону, яка підлягала застосуванню, неправильно розтлумачив на-каз Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 щодо заборони вимагати у працівника інформацію стосовно проведених відносно нього маніпуляцій, викрививши дійсний зміст і значення терміну «медичні маніпуляції». Належить мати на увазі, що статтею 286 ЦК України заборонено вимагати та пода-вати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз, методи лікування фізич-ної особи. Це свідчить про те, що, вимагаючи інформацію про обов`язкове щеплення, відповідач не вдався до збирання конфіденційної інформації про стан здоров`я ОСОБА_1 , а зажадав лише ту, яка була вимушено необхідною. У даному випадку суд, крім неправильного тлумачення норм матеріального права у цій справі, також безпід-ставно не застосував статті 3, 39-1 Основ законодавства України про охорону здо-ров`я, статтю 24 КЗпП України. У цьому спорі індивідуальне право ( інтерес ) відмо-витися від щеплення при збереженні обсягу права на працю протиставляється загаль-ному праву ( інтересу ) інших громадян, які провели щеплення. Таким чином дося-гається мета - загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я, гаран-товані статтями 3, 27, 49 Конституції України. Інтереси однієї особи не можуть домі-нувати над інтересами держави у питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я її громадян. Прямим обов`язком керівника підприємства, який узгоджується з правами інших ( крім позивача ) працівників трудового колективу на здорові і безпечні умови праці ( стаття 2 КЗпП України ), є виконання норм статті 46 КЗпП України, якою передбачене право на відсторонення працівника від роботи не тільки з визначених підстав, але й у інших випадках, передбачених законодавством. Суд першої інстанції у своєму рішенні неправильно витлумачив пункт п`ятий частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення», пункт 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236, безпідставно не застосував статтю 46 КЗпП України, яка підлягала застосуванню. Також суд безпідставно задоволив вимогу позивача про компенсацію заробітної плати, яка є похідною від вимоги про скасування оскаржуваного наказу, у зв`язку з чим вона не підлягала задоволенню.

Позивач ОСОБА_1 скористався передбаченим цивільним процесуальним законом та забезпеченим ухвалою апеляційного суду від 10 травня 2022 року правом та подав відзив на апеляційну скаргу, що надійшов в апеляційний суд 20 травня 2022 року. Позивач заперечує зміст, вимоги апеляційної скарги, вважає оскаржуване рішення суду законним, правомірним, таким, що підлягає виконанню. На думку ОСОБА_1 , суд повністю з`ясував обставини, які мають значення для справи, висновки, викладені в оскаржуваному рішенні, відповідають обставинам справи по кожній позовній вимозі. Виклавши у відзиві мотиви, наведені у позовній заяві, ОСОБА_1 зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепіде-мічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіра-торної хвороби covid-19, спричиненої коронавірусом sars-cov-2» з наступними зміна-ми про введення карантину, на його думку, є незаконною і не підлягає виконанню. Наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підля-гають обов`язковим профілактичним щепленням» є незаконним і не підлягає вико-нанню. На підставі статей 19, 60 Конституції України кожен зобов`язаний відмови-тися від виконання постанови Уряду про введення карантину, наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153. Оцінюючи на свій розсуд балансування індивідуального та загального права ( інтересу ), критикуючи загальний інтерес суспільства, позивач вважає надання переваги останньому небезпечною ситуацією, а відсторонення від роботи дискримінацією людини. Щеплення від covid-19 не обов`язкове, тому відсторонення від роботи безпідставне. Надання роботодавцю на підтвердження щеплення відповідного документа, на думку ОСОБА_1 , є порушенням його права на конфіденційну медичну інформацію. Стверджуючи про незаконність процедури продовження карантину, правомірність відмови від вакцина-ції з обгрунтуванням статтею у медичному журналі, рішенням від 08 грудня 2021 ро-ку Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 640/35887/21, посилаю-чись на Нюрнберзький процес у справі лікарів 1947 року, конвенцію Ов`єдо про права людини і біомедицину 1997 року, окремі рішення Європейського суду з прав людини, позивач просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, зали-шити без задоволення апеляційну скаргу відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення та заперечення на апеляційну скаргу відповідно представника АТ «Українська залізниця» Чешковського В. А., позивача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, проаналізувавши в сукупності наявні в ній докази, перевіривши законність, обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає апеля-ційну скаргу обгрунтованою, такою, що підлягає задоволенню.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебіч-но з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам, воно є помилковим, ухваленим за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, за неправильного застосування норм матеріального права, що виразилося у неправильному тлумаченні законодавства, яке регулює виниклі та наявні між сторонами у справі правовідносини.

Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється учасниками справи, що з 2005 року ОСОБА_1 працює стрільцем 4 розряду стрілецької команди станції Жмеринка Виробничого підрозділу «Козятинський загін воєнізованої охорони» регіо-нальної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця». Відповідно до копії наказу начальника загону Виробничого підрозділу «Козятинського загону воє-нізованої охорони» Набокова В. А. від 15 грудня 2021 року № НОР.2. 2/395, виданого на підставі статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236, наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 з наступними змінами «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`яз-ковим профілактичним щепленням», ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 15 грудня 2021 року до моменту усунення ним причин відсторонення. Підставою видан-ня зазначеного наказу слугувала та обставина, що позивач у визначений строк не на-дав роботодавцю підтверджуючого документу про отримання обов`язкового профі-лактичного щеплення від гострої респіраторної хвороби covid-19, спричиненої коро-навірусом sars-cov-2 або копії медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти covid -19. З цим наказом ОСОБА_1 був ознайомлений 15 грудня 2021 року, про що свідчить його особистий підпис у самому наказі. Згідно з актом від 15 грудня 2021 року, складеним працівниками відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , начальником варти ОСОБА_6 , ОСОБА_1 доведена інформація про правові наслідки відмови або ухилення від проведення обов`язкового профілак-тичного щеплення проти covid-19, що тягне відсторонення від роботи без збереження заробітної плати.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з оцінки доказів у справі за своїм внутрішнім переконанням, посилався на визначені статтею 46 КЗпП України підстави відсторонення працівників від роботи, де між іншим, можливий такий захід і в інших передбачених законодавством випадках, на статтю 10 Закону України «Про Основи законодавства України про охорону здоров`я» стосовно обов`язків громадян у сфері охорони здоров`я, серед яких, зокрема, передбачено піклуватись про своє здо-ров`я, здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законо-давством випадках проходити профілактичні медичні огляди, робити щеплення. Суд першої інстанції зробив висновок про те, що обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби covid-19, спричиненої коронавірусом sars-cov-2, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 не визначена, затверджений лише Перелік професій, виробництв та організацій, праців-ники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, відтак відсторонен-ня працівника, який входить до затвердженого наказом Міністерства охорони здо-ров`я України від 4 жовтня 2021 року № 2153 Переліку, є незаконним, вимоги ОСОБА_1 є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Крім цього, профілактичні щеп-лення проти covid-19 не включені до Календаря профілактичних щеплень в Україні, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595 у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 серпня 2014 року № 551, що ще раз доводить безпідставність вимоги до працівника про надання доказів щеплення проти цієї хвороби. Суд першої інстанції визнав перекон-ливими доводи ОСОБА_1 про те, що вимога надання довідки про щеплення або абсолютного протипоказання такому щепленню є втручанням в особисте, сімейне життя особи, яка має право на таємницю про стан свого здоров`я, звернення за медичною допомогою, діагноз, про відомості, одержані при її медичному обстеженні. Як наслідок незаконного відсторонення позивача від роботи йому належить до виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу.

З такими висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні від 14 лютого 2022 року, колегія суддів апеляційного суду погодитися не може, оскільки вони є помилковими, грунтуються на однобічному, суб`єктивному тлумаченні позивачем комплексних норм у сфері трудового законодавства, системі законодавства з охорони здоров`я у країні.

Статтею 46 КЗпП України визначено, що відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших передбачених законодавством випадках.

Відповідно до пунктів «а», «б» статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» обов`язками громадян у сфері охорони здоров`я є, зокрема, піклуватися про своє та дітей здоров`я, не шкодити здоров`ю інших гро-мадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди, робити щеплення.

Згідно статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благо-получчя населення» в Україні є обов`язковими профілактичні щеплення проти тубер-кульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору. Працівники окремих про-фесій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників, та ( або ) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від роботи.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджений Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Відповідно Переліку, затвер-дженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби covid-19, спричиненої коронавірусом sars-cov-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій, їх структурних підроз-ділів; 4) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної ( профе-сійно-технічної ), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, поза-шкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 5) підприємств, установ та організацій, що належать до сфе-ри управління центральних органів виконавчої влади; 6) установ і закладів, що нада-ють соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закла-дів; 7) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів держав-ної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. За цим Переліком АТ «Українська залізниця» є одним із об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави у транспортній сфері. Вказаним наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим у разі відсут-ності для цього абсолютних протипоказань, визначених Переліком медичних проти-показань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1161/19899 ( у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року № 2070 ).

В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 за станом здоров`я підлягає звільненню від вакцинування.

Відповідач 25 листопада 2021 року повідомив ОСОБА_1 про обов`язковість щеплення від covid-19 на період дії встановленого Кабінетом Міністрів України карантину, пропонував до 08 грудня 2021 року надати підтверджуючий профілактич-не щеплення документ або довідку про абсолютні протипоказання такого щеплення, про що складений акт ( а. с. 30 ). Оскільки відповідних дій позивач не вчинив, роботодавцем виданий оскаржуваний, наразі, наказ № НОР.2.2/395 про відсторонення його від роботи.

Міністерство юстиції України зробило висновок про те, що наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», практиці Європейського суду з прав людини та 07 жовтня 2021 року зареєструвало цей наказ за № 1306/36928.

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідеміч-них заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіра-торної хвороби covid-19, спричиненої коронавірусом sars-cov-2» ( згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 ) керівників державних органів ( державної служби ), підприємств, установ та організацій зобов`язано забез-печити: контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти covid-19 працівників, державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; відсторонення від роботи ( виконання робіт ) праців-ників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти covid-19 яких визначена Переліком № 2153, та які відмовляються або ухиляються від прове-дення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти covid-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статі 12 Закону України «Про захист населен-ня від інфекційних хвороб», частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профі-лактичних щеплень проти covid-19 та надали виданий закладом охорони здоров`я медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти covid-19; а також узяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівником державного органу ( державної служби ) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

З урахуванням наведеного колегія суддів апеляційного суду вважає, що началь-ник Виробничого підрозділу «Козятинський загін воєнізованої охорони» Жмеринсь-кої дистанції колії регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Набоков В. А., на якого покладений обов`язок забезпечити безпеку усіх працівників підприємства, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» правомірно, в силу своїх трудових обов`язків прийняв рішення про тимчасове відсторонення від роботи ОСОБА_1 . При цьому колегія суддів звертає увагу, що бездіяльність роботодавця щодо відсторонення працівників тягне для нього негативні наслідки, оскільки статтею 44-3 КУпАП «Порушення правил щодо карантину людей» передбачено, що за пору-шення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепіде-мічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місце-вого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він підлягає при-тягненню до адміністративної відповідальності.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечу-вати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов'-язків та не може виконувати роботу, за загальним правилом такому працівникові за-робітна плата не виплачується. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсто-ронення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби covid-19.

Водночас, відсторонюючи працівника, керівник повинен діяти у спосіб та у межах передбачених законом повноважень. Тому у наказі про відсторонення мають бути зазначені підстави та строк такого відсторонення. Керівник має ознайомити пра-цівника з таким наказом. Якщо працівник відмовляється ознайомитися з наказом та поставити свій підпис, про це складається відповідний акт. На період відсторонення від роботи за працівником зберігається робоче місце. Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 висловив правову позицію про те, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудо-вих обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупи-ненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, передбачених законодавством. Про це оголошується наказом або розпоря-дженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Як свідчить зміст оспорюваного наказу у цій справі, в ньому зазначено і підстави відсторонення ( ненадання підтверджуючого документу про обов`язкове профілактич-не щеплення від гострої респіраторної хвороби covid-19, спричиненої коронавірусом sars-cov-2, або копії медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти covid-19 ), і строк відсторонення ( до моменту усунення причин відсторонен-ня ). Відповідач, видавши оспорюваний наказ, застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено законодавством, та відповідно до вимог пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 в оновленій редакції.

Працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством ( стаття 2 КЗпП України ). У законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. Навіть якщо щеплення визначене як обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати визначене коло працівників від роботи без виплати заробітної плати.

У рішенні від 15 березня 2012 року у справі «Соломахін проти України» ( заява № 24429/03 ) Європейський суд з прав людини сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом першим статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недо-торканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворю-вання. Для визначення законності таких втручань Європейський суд з прав людини вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення статті 8 Конвенції, суд повинен ( має ) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до абзацу другого цієї статті, тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві». Досліджуючи питання наявності закону, Європейський суд з прав людини в ухваленому 08 квітня 2021 року рішенні ( пункт 266 ) у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» ( заява № 47621/13 ), наголосив: «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії ( див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], № 28859/11 і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 року, з додатковим посиланням )». Європейський суд з прав людини встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфек-ційних хвороб». Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов'-язок робити щеплення, законною, Європейський суд з прав людини навів наступні аргументи ( пункт 272 ): «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакци-нування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здо-ров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям за-хисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

У відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи ( пункт 285 ): «… Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими держа-вами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. У даному контексті усі ці аспекти є актуальними, вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу. В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначене, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного іму-нітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання ( наприклад правця ), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань». З цих підстав Суд визнав, що рішення щодо застосування обов`язкової вакцинації має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотри-мання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема, здоров`я лю-дей, то Суд зауважує, що вони по суті за своїм характером є захисними, а не караль-ними. У постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важ-ливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, ко-ли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим. У постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 Верховний Суд зазначив, що інтереси од-нієї особи не можуть домінувати над інтересами держави у питанні безпеки життя і здоров`я її громадян.

Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві. Крім того, нормою статті 7 Закону України «Про забез-печення санітарного та епідемічного благополуччя населення» підприємства, устано-ви і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб держав-ної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медично-го огляду або щеплення проти інфек-цій, перелік яких встановлюється централь-ним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Зазначені вище норми чинного законодавства України не враховані судом першої інстанції під час вирішення спору, ініційованого ОСОБА_1 , відтак рі-шення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задо-воленні позовних вимог. Зважаючи на викладене, позовна вимога про визнання незаконним та скасування наказу від 15 грудня 2021 року № НОР.2.2/395 «Про відсторонення від роботи» ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а виходячи з цього, задоволенню не підлягає і вимога про стягнення заробітної плати за час відсторо-нення від роботи. Вимоги позивача про поновлення на роботі стрільцем 4 розряду стрілецької команди станції Жмеринка, а також у додаток до зазначеного вище, про стягнення заробітної плати задоволенню не підлягають, оскільки є неналежним спосо-бом захисту прав відстороненого від роботи працівника. Відсторонення від роботи є своєрідним призупиненням трудових правовідносин, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. На період відсторонення від роботи робоче місце за працівником зберігається.

На відміну від відсторонення від роботи звільнення працівника веде до повного припинення з ним трудових відносин. Поновленню на роботі підлягають лише звільнені з роботи працівники.

Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обста-винам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права відпо-відно до частин першої та третьої статті 376 ЦПК України є підставами для скасу-вання оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 14 лютого 2022 року та ухва-лення судом апеляційної інстанції нового рішення по суті позовних вимог. Урахову-ючи викладене, є незаконним, безпідставним, таким, що суперечить нормам мате-ріального права додаткове рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 05 квітня 2022 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді стрільця 4 роз-ряду в Акціонерному товаристві «Українська залізниця» в особі Виробничого підроз-ділу «Козятинський загін воєнізованої охорони регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». Отже, додаткове рішен-ня хоч і є окремим процесуальним документом, проте в силу вимог пункту третього частини першої статті 270 ЦПК України є невід`ємною складовою основно-го судового рішення. У випадку скасування основного рішення втрачає чинність й додаткове, яке не може існувати самостійно.

Частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до норм статті 141 ЦПК України, підпункту «в» пункту четвертого частини першої статті 382 цього Кодексу, суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

При поданні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції відповідачем АТ «Українська залізниця» сплачений у дохід держави судовий збір в сумі 2724, 00 гривень. Беручи до уваги, що відповідно до пункту першого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач, якому у повному обсязі відмовлено у задоволенні позову, звільнений від сплати судового збору, на виконання приписів частини сьомої статті 141 ЦПК України цей платіж слід компенсувати АТ «Українська залізниця» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі вищенаведеного, керуючись нормами статей 367, 368, 372, 374, 376, 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства «Українська залізниця» адвоката Кучер Марини Миколаївни задовольнити.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 14 лютого 2022 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Виробничого підрозділу «Козятинський загін воєнізованої охорони регіональної філії «Південно-Західна залізниця» про визнання незаконним, скасування наказу з відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час відсторонення від роботи - відмовити.

Судові витрати Акціонерного товариства «Українська залізниця», понесені у зв`язку зі сплатою судового збору у сумі 2724,00 гривень ( дві тисячі сімсот двадцять чотири гривні 00 коп. ) за подання апеляційної скарги, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складений 09 червня 2022 року.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді Л. О. Голота

В. П. Рибчинський