КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №367/830/22 Головуючий у І інстанції Линник В.Я.
Провадження №22-ц/824/7924/2022 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Шаламая Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 10 лютого 2022 року про забезпечення позову у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позову, заінтересовані особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мурська Наталія Василівна, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову до подання позову посилаючись на те, що вжиття заходів забезпечення позову необхідні для подальшого виконання можливого рішення суду у даній справі.

На підставі викладеного в заяві про забезпечення позову, ОСОБА_2 просив суд першої інстанції вжити заходи забезпечення позову, а саме накласти арешт та заборонити відчудження у будь-який спосіб на земельні ділянки з кадастровими номерами :03:002:3032 та :03:002:3033, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та належать на праві власності ОСОБА_1 . Також просив заборонити ОСОБА_1 та будь-яким іншим фізичним та юридичним особам у будь-який спосіб здійснювати демонтаж, знесення незавершеного будівництвом багатоквартирного житлового будинку , будівель, та споруд чи їх частин, які розташовані за адресою будівництва: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 10 лютого 2022 року заяву про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт та заборону відчуження у будь-який спосіб на земельну ділянку кадастровий номер: :03:002:3032, площею 0,0504 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 109, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_1 .

Накладено арешт та заборону відчуження у будь-який спосіб на земельну ділянку кадастровий номер: :03:002:3033, площею 0,0504 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 109, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_1 .

Заборонено ОСОБА_1 та будь-яким іншим фізичним та юридичним особам у будь-який спосіб здійснювати демонтаж, знесення незавершеного будівництвом багатоквартирного житлового будинку , будівель, та споруд чи їх частин, які розташовані за адресою будівництва: АДРЕСА_1 .

В решті заяви відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про наявність підстав для забезпечення позову .

В доводах апеляційної скарги зазначає, що постановляючи оскаржувану ухвалу суд фактично вирішив справу по суті, визнав ОСОБА_1 недобросовісним набувачем, визнав за ОСОБА_2 право власності на земельні ділянки та визнав право власності на об'єкти незавершеного будівництва. Суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 не вступав з ОСОБА_2 в будь які правовідносини, отже останній не може ставити питання про обмеження права власності ОСОБА_1 шляхом накладення арешту на земельні ділянки та забороною вчинґти ді.

Так суд першої інстанції не здійснив оцінки обгрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, таким чином обмежив право розпоряджатися власним майном на час розгляду справи.

Окрім того, подана заява про забезпечення позову не містить жодного правового обгрунтування, а також не містить достатніх доказів, які підтверджували б факт вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання рішення суду в майбутньому.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині задоволення заяви ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суд надійшов відзив від ОСОБА_2 в якому він зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою що не підлягає задоволенню.

У відзиві вказує, що доводи апеляційної скарги про те, що під час розгляду заяви про забезпечення позову до подання позову судом був вирішений спір по суті є надуманими.

На підставі викладеного у відзиві просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін , а апеляційну скаргу без задовлення.

В судовому засіданні представники ОСОБА_1 - адвокат Малеванчук І.В. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представники ОСОБА_2 ОСОБА_4 - адвокат Лінник М.А. та Сербіна Л.В. заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомляли.

Колегія суддів, заслухавши учасників справи, що з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення , враховуючи таке.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач може вчинити дії щодо відчуження зазначеного майна на користь третіх осіб, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача ОСОБА_2 , за захистом яких він звернувся до суду.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи таке.

Згідно із ч.ч. 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Відповідно до п.п. 4,5,6 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 має намір звернутись з позовом до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мурської Н.В., ОСОБА_1 треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, витребування майна з чужого незаконного володіння, відновлення права власності на земельну ділянку.

Таким чином предметом позову є визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, витребування майна з чужого володіння, відновлення права власності на земельну ділянку.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, встановивши всі обставини, що мають значення для справи дійшов вірного висновку про те, що фактично спір стосується права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:078:0136 площею 0,1008 га, яка належала ОСОБА_5 і яку ОСОБА_1 після отримання її у власність розділив на дві земельні ділянки з кадастровими номерами :03:002:3032 та :03:002:3033 площею по 0,0504 га.

Крім того, на належній ОСОБА_2 земельній ділянці знаходиться недобудований багатоквартирний будинок, загроза знищення якого ОСОБА_1 підтверджується наданими ОСОБА_2 доказами. Таким чином, заявлені вимоги щодо забезпечення позову в частині накладення арешту на земельні ділянки які належать на праві власності ОСОБА_6 та забороняючи ОСОБА_1 та будь-яким іншим фізичним особам здійснювати демонтаж, знесення незавершеного будівництва багатоквартирного житлового будинку, будівель та споруд чи їх частин є обґрунтованими та співмірними із заявленими позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. ОСОБА_1 в доводах апеляційної скарги не посилався на негативні наслідки, які можуть настати для нього у зв`язку із накладенням арешту на належні йому земельні ділянки отже заходи забезпечення позову є співмірними з заявленими позивачем вимогами.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не спростував наведених висновків суду першої інстанції та не довів порушення норм процесуального права як необхідної передумови для скасування ухваленого ним судового рішення.

Щодо порушення оскаржуваною ухвалою суду права власності ОСОБА_1 на спірні земельні ділянки, то таке порушення є тимчасовим, встановлене до вирішення позову і можливість обмеження прав власників шляхом заборони вчиняти певні дії передбачена цивільним процесуальним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що ухвала суду першої інстанції в оскаржуваній частині постановлена з дотриманням норм процесуального права та не може бути скасована з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, відповідно апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 149, 150, 157, 374, 375, 382, 383, 384 України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 10 лютого 2022 року про забезпечення позову до подання позову ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мурська Наталія Василівна, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення в порядку та з підстав, що визначені ст. 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач

Судді: