Єдиний унікальний номер 264/1502/19
Номер провадження 22-ц/804/269/22
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.,

суддів Баркова В.М., Зайцевої С.А.,

секретар: Сидельнікова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 жовтня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Маріупольської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Маріупольської міської ради народних депутатів від 20.06.2001 року №231/4, визнання незаконним та скасування державного акту на право приватної власності на землю,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом в обґрунтування якого зазначила, що є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.12.2003 року за №2-1940, площею 0,0379 га. Раніше вказана ділянка належала ОСОБА_3 у таких же розмірах, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_3 від 30.03.2000 року, виданим на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради №90/4 від 15.03.2000 року. Власником земельної ділянки площею 0,0431 га по АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 на підставі рішення Маріупольської міської ради народних депутатів №231/4 від 20.06.2001 року, на підтвердження чого 10.08.2001 року виданий державний на право власності на земельну ділянку. На теперішній час власницею вищевказаної земельної ділянки є відповідач ОСОБА_2 .. Позивач вважає, що Маріупольською міською радою при винесенні рішення №231/4 від 20.06.2001 року були грубо порушені вимоги законодавства, що призвело до фактичного зменшення її земельної ділянки на 10 кв м, внаслідок чого ОСОБА_1 позбавлена можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном - обслуговувати стіну житлового будинку, розташування якої співпадає на даний час з частиною межі. Погодження меж земельних ділянок із суміжними землекористувачами відбувалося без участі позивача, згоду вона не надавала. Таким чином, прийняте Маріупольською міською радою народних депутатів 20.06.2001 року за №231/4 рішення та виданий державний акт на право власності на землю порушують її права та інтереси, так як ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку позивача, а тому підлягають визнанню незаконними та скасуванню.

Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 05 жовтня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Маріупольської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Маріупольської міської ради народних депутатів від 20.06.2001 року №231/4, визнання незаконним та скасування державного акту на право приватної власності на землю на ім`я ОСОБА_4 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 8500 гривень.

Не погодившись з таким рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги позивач зазначила, що рішення є незаконним, висновки суду є необґрунтованими і не відповідають обставинам справи. Судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи.

В оскаржуваному рішенні зазначено, що акт про «винесення та закріплення межі земельної ділянки ОСОБА_1 » КП ГЗКЦ від 13.09.2011 року підписаний позивачем особисто, що підтверджує, що вона згодна з розмірами, вказаними в державному акті. На що позивач в апеляційній скарзі зазначає, що вона підписувала акт, оскільки ознайомилася з ним, але не була згодна.

Суд невірно оцінив експертизу, проведену експертом Спиридоновим В.А. , хоча не стверджував, що заміри було виконано неправильно. Експертиза не була проведена однобічно, без врахування та аналізу інших обставин справи, як стверджує суд. До того ж висновок експерта Спиридонова В.А. збігається з висновком погоджувальної комісії виконкому 1998 року та висновком ПП «ПАЛЄ».

Твердження суду, що експерт не взяв до уваги, що межа до складання технічної документації існувала, і спору з приводу її не було. спростовується існуванням акту погоджувальної комісії 1998 року, який знаходиться в матеріалах справи (у технічній документації на земельну ділянку АДРЕСА_2 ), який свідчить про наявність спору, а також заявою сусідів від 14.05.2001 року, яка додана до позову (додаток 21 сторінка 34 позову), в якій сусіди виклали своє заперечення з їх обґрунтуванням проти приватизації ОСОБА_4 своєї земельної ділянки розміром 8,35 м. Суд явно необґрунтовано прийняв сторону відповідача та не врахував як доказ експертизу, виконану експертом Спиридоновим В.А ..

Також суд першої інстанції необґрунтовано проігнорував та критично поставився до пояснень свідка ОСОБА_6 , хоча вона є фахівцем з земельних питань з багаторічним досвідом. У суді вона чітко пояснила, що звірила державний акт на земельну ділянку АДРЕСА_1 з даними Держгеокадастру, а саме перевіряла по координатах у Держгеокадастрі. Свідок ОСОБА_6 наполягала на тому, що від будинку літ.А1 АДРЕСА_1 до межі є відстань, яка дорівнює 41 см. Але ж у рішенні про це нічого не сказано. До того ж будинок АДРЕСА_1 перебудовувався у 1960 році, а технічна документація складалася у 2000 році. Тоді будинок був вже 40 років як побудований і в технічній документації на земельну ділянку АДРЕСА_1 , копія якої додана до позову (додаток 6), значиться вже новий будинок, який більше не перебудовувався. І відстань від його стіни до межі № 180 мається, і вона показана на плані в масштабі 0,4 м. Тобто висновок ПП «ПАЛЄ» відповідає технічній документації на земельну ділянку № АДРЕСА_1 .

Будинок позивача при перебудові збільшився за рахунок двору, а стіна, що виходить до домоволодіння АДРЕСА_2 , лишилася на старому місці.

Суд посилається на факт, що домоволодіння АДРЕСА_1 перебудовувалось та збільшився його розмір, маючи на увазі, що це збільшення відбулося у бік будинку АДРЕСА_1 , як стверджує відповідач по справі. При цьому відповідач не надала суду ніяких доказів цього. Але суд першої інстанції взяв це до уваги як факт. А докази позивача, викладені також і у промові 05.10.2021 року та долучені до справи, повністю проігнорував, не надав цим доказам ніякої оцінки.

Позивач не погоджується також і з висновком суду, що підписи сусідів: батька позивача ОСОБА_3 , який мешкав по АДРЕСА_1 та ОСОБА_7 , який мешкав по АДРЕСА_3 у акті суміжних землекористувачів при приватизації земельної ділянки АДРЕСА_2 не є обов`язковими.

Позивач вважає, що при проведенні приватизації суміжними землекористувачами земельної ділянки по АДРЕСА_2 порушено вимоги Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі ( на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 грудня 2010 року № 376 та вимог ст. 198 Земельного кодексу України, з яких випливає, що погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками (користувачами) є обов`язковим при виділенні земельної ділянки у власність. Дана правова позиція викладена у Постанові колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 11.07.2018 по справі № 263/11779/16-ц.

Натомість в даному випадку погодження меж з законним суміжним землекористувачем, тобто з батьком позивачки ОСОБА_3 , який мешкав по АДРЕСА_1 при приватизації суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_2 , громадянкою ОСОБА_4 (матір`ю відповідача) не відбулось.

Передбачені законом вимоги Маріупольською міською радою дотримані не були.

Також суд першої інстанції не надав оцінки Акту встановлення меж земельних ділянок по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , який видала погоджувальна комісія виконкому у грудні 1998 року, який був виявлений під час дослідження технічної документації на земельну ділянку відповідачки по АДРЕСА_2 . А в цьому документі зазначено, що комісія дійшла до висновку, що фактичні розміри земельних ділянок неможливо привести у відповідність із правовстановлюючими документами так як в натурі ширина земельних ділянок менша за документальну. Цей документ досліджувався у судовому засіданні 08.09.2021, але ж у рішенні суду про нього не зазначено.

Суд не зробив висновку, чи є накладення земельних ділянок по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2 . Суд не зміг визначитися у цьому питанні і безпідставно прийняв сторону відповідача, в той час як висновок погоджувальної комісії співпадає з висновком ПП «ПАЛЄ», висновком експертизи, проведеної експертом Спиридоновим В.А., та технічною документацією на земельну ділянку АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції вважав, що позивачем не доведено обставин щодо незаконності прийнятого виконкомом Маріупольської міської ради народних депутатів рішення № 231/4 від 20.06.2001 року, що на думку апелянта є помилкою, оскільки є незрозумілим, яким чином виконком перевіряв чи не порушені права сусіда, який вже має державний акт на свою земельну ділянку. Адже виконком має право виділяти землі тільки з державної та комунальної власності згідно з ч.1 ст. 116 ЗК України. Він не має повноважень виділяти землю, що вже належить іншій особі на праві власності. Тобто він зобов`язаний був перевірити та переконатися, що виділяє землю саме із державної чи комунальної власності.

Також позивач зазначила, що на теперішній час спадковим майном ОСОБА_4 у вигляді будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки по АДРЕСА_2 користується відповідач ОСОБА_2 , хоча, на думку позивача, вона не прийняла оформила належним чином свої спадкові права і володіє ним незаконно, оскільки спадщина повинна бути визнана відумерлою, а суд не зробив висновків стосовно таких обставин.

Приймаючи до уваги той факт, що державний акт на право власності на земельну ділянку від 10.08.2001 року по АДРЕСА_2 , виданий на ім`я ОСОБА_4 було видано на підставі рішення Маріупольської міської ради народних депутатів від 20.06.2001 року № 231/4, позивач вважає, що дане рішення також є незаконним та протиправним в цій частині і підлягає скасуванню з підстав, викладених в позові.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з порушенням ст.263 ЦПК України, так як ухвалене з порушенням норм процесуального і матеріального права, оскільки суд неповно і не об`єктивно дослідив докази по справі, чим порушив норму матеріального права ст. 103 ЗК України стосовно добросусідства. Ці порушення є підставами для скасування рішення, так як воно не відповідає обставинам справи і наявним доказам по справі, що відповідно до ст.ст. 374, 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення.

Відповідачем по справі ОСОБА_2 до апеляційного суду надано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому заначено, що рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 05 жовтня 2021 року є законним та обґрунтованим, таким, що відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України. Суд провів детальний аналіз документів, що були надані учасниками справи, в тому числі судових документі та технічної документації.

Тка, суд надав оцінку судовій земельно-технічній експертизі експерта ОСОБА_5 в іншій справі, яка розглядалася у період 2013-2015 рр, в якій попередній склад суду відкинув її як доказ незаконності оскаржуваних рішення міської ради та Держакту на землю на ім`я ОСОБА_4 .. Суд в оскарженому даному дійшов вірного висновку, що експертизою не підтверджуються доводи позивачки ОСОБА_1 щодо накладення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 на площу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом з дотриманням вимог ст.ст. 77-82,89 ЦПК України розглянуто, проаналізовано та надано об`єктивну оцінку всім письмовим доказам та показанням єдиного свідка, директора ПП «ПАЛЄ» - ОСОБА_6 .

Відповідач вважає, що посилання позивача в апеляційній скарзі на порушення судом норм ст. 103 ЗК України щодо правил добросусідства є недоречним, оскільки дана стаття не стосується та не регулює правовідносин між позивачем та відповідачем у справі.

Апелянт безпідставно зауважує в скарзі, що Маріупольською міською радою при видачі Державного акту на право власності на земельну ділянку 10.08.2001 р. за адресою: АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_4 було порушено ст.ст. 153, 154,155 ЗК України, а суд, на її думку, це не врахував. Але ж ці норми діяли лише з 01.01.2002 року. Вони не можуть застосовуватися до правовідносин між відповідачем ОСОБА_2 , Маріупольською міською радою з однієї сторони та позивачем ОСОБА_1 з іншої сторони.

Також посилання апелянта на висновки, викладені у постанові колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 11.07.2018 по справі № 263/11779/16-ц, недоречні, оскільки остаточне рішення касаційної інстанції у зазначеній справі винесене 04 серпня 2021 року, яким у позовних вимогах, які є аналогічними позовним вимогам ОСОБА_1 , відмовлено.

Відповідач просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області, ухвалене 05 жовтня 2021 року залишити без змін. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати у вигляді надання професійної правничої допомоги адвокатом на стадії апеляційного розгляду справи в розмірі 2500 грн.

Представник відповідача Маріупольської міської ради до апеляційного суду не явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення відповідача ОСОБА_2 та її представника - адвоката Коршок В.М. проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що з наданих позивачем доказів та наявних в матеріалах справи документів неможливо встановити достовірність обставин, які можуть бути підставою для задоволення позову, об`єктивно виявити дійсні межі земельних ділянок та причини виникнення їх взаємного перетину (накладення), що відсутні належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, як саме порушуються права ОСОБА_1 на земельну ділянку чи які виникають перешкоди у її використанні.

Крім того, позивачем не доведено обставин щодо незаконності прийнятого виконкомом Маріупольської міської ради народних депутатів рішення №231/4 від 20.06.2021 року.

Отже, з урахуванням встановлених по справі обставин та вимог матеріального закону, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення Маріупольської міської ради народних депутатів від 20.06.2001 року №231/4, визнання незаконним та скасування державного акту на право приватної власності на землю, задоволенню не підлягають.

Не погодитися з таким висновком неможливо.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 00379 га, на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради народних депутатів від 15.03.2000 року за №90/4, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю від 30 березня 2000 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за 3701 №1524.

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 12 грудня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори, позивачка ОСОБА_1 є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 00379 га, що також підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ДН №080921 від 15 липня 2004 року та витягом МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» від 20.01.2004 року.

Згідно з довідкою №1149 земельній ділянці по АДРЕСА_1 , площею 0.0379 га, яка належить ОСОБА_1 , цільове призначення: для обслуговування та експлуатації житлового будинку та господарських споруд, присвоєно кадастровий номер: :03:007:0120.

ОСОБА_4 на підставі Рішення виконкому Маріупольської міської ради народних депутатів від 20.06.2001 року №231/4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0431га, розташована по АДРЕСА_2 , що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю від 10.08.2001 року.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що на теперішній час земельною ділянкою АДРЕСА_2 користується відповідач ОСОБА_2 ..

Земельна ділянка по АДРЕСА_2 , площею 0.0431 га, належить ОСОБА_4 , цільове призначення: будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, присвоєно кадастровий номер: :03:007:0306.

Актом про встановлення меж земельної ділянки від 04 грудня 1997 року межі земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_1 узгоджені з суміжними землекористувачами ОСОБА_8 , АДРЕСА_4 , ОСОБА_9 , АДРЕСА_5 , ОСОБА_10 , АДРЕСА_6 - проходження загальних меж погоджено.

13.09.2011 року КП «Госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр» складено Акт винесення та закріплення межі земельної ділянки ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , з яким ознайомлена позивачка ОСОБА_1 , про що свідчить її підпис. На місцевості межі земельної ділянки проходять по існуючій огорожі та стіні будівлі.

У відповіді КП «Госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр» від 16.02.2012 року ОСОБА_1 роз`яснено про наявність акту винесення та закріплення меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 , складений відповідно до проведеної зйомки та узгоджений з ОСОБА_1 . Поквартальна зйомка земельної ділянки 1956 року генеральний план БТІ 1956 року, а також генеральний план БТІ 1990 року не є правовстановлюючими документами на земельну ділянку.

Згідно з відповіддю Управління держземагенства у місті Маріуполі Донецької області від 12.12.2012 року за результатами розгляду заяви не виявлено невідповідності розмірів та розташування земельних ділянок схемі КП «Госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр». Повідомлено, що акт винесення та закріплення меж земельної ділянки ОСОБА_11 підписаний нею особисто, що підтверджує, що вона згодна з розмірами вказаним в державному акті.

Згідно з висновком експерта судово-технічної експертизи №16 від 27 серпня 2014 року має місце накладення земельної ділянки АДРЕСА_2 з розміром 8,35м по червоній лінії на суміжну земельну ділянку АДРЕСА_1 по держактам. Накладення земельної ділянки становить (7,8 + 0,55 + 7,5-0,2 = 0,35м) по червоній лінії забудови за фактичними замірами, отже за розрахунком накладення становить 350 мм.

За зверненням ОСОБА_1 ПП «Пале» встановлено, що земельна ділянка АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_4 , розширена за рахунок земельної ділянки АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 .. Фактична площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 складає 00369 га, що менше на 10 кв м, ніж в державному акті, про що надано план зовнішніх меж, складений директором ПП «Пале» ОСОБА_6 .

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 грудня 2014 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 26 лютого 2015 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Колективного підприємства «Госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр», ОСОБА_2 , треті особи Управління Держземагенства у м.Маріуполі Донецької області, Маріупольське міське комунальне підприємство «Маріупольське бюро технічної інвентаризації», Маріупольська міська рада, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та земельної ділянки, визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку, акту КП «Госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр», схеми квартальної зйомки МКП «Маріупольське БТІ».

Судом першої інстанції допитана свідок ОСОБА_6 , яка пояснила, що в 2013 році до неї звернулася ОСОБА_1 для встановлення меж земельної ділянки, оскільки вони відрізняються від розміру, зазначеному в державному акті не земельну ділянку. Нею був складений земельно-будівельний висновок. Вона не є судовим експертом. Фактичне користування земельною ділянкою нею враховувалося по паркану.

Вирішуючи спір, суд керувався наступними нормами права.

Згідно із частиною першою статті 116 Земельного кодексу України (далі - Кодекс) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки (частина перша Кодексу).

Відповідно до частин 1, 3 статті 125 Кодексу в редакції, що діяла на момент виникнення в позивача права користування земельною ділянкою, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Як передбачено частинами першою, другою статті 103 Кодексу, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Згідно зі статтею 106 Кодексу власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Статтею 107 Кодексу передбачено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Частиною другою статті 152 Кодексу передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частини першої ст. 155 Кодексу у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частина п`ята стаття 158 Кодексу).

Відповідно до частини третьої статті 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці, яка є комплексом робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того, межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.

Відповідно до пункту 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Захист земельних прав - це передбачені законом способи охорони цих прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14, провадження № 14-552цс18, у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15, провадження № 14-652цс18, у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17, провадження № 14-730цс19, зазначила про те, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. Стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не випливає, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акту погодження меж, слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акту, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акту погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може бути підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Таким чином, непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є саме по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та переданні земельної ділянки у власність. Що, відповідно, також не є підставою для скасування державного акту на право власності на земельну ділянку (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.08.2021 по справі № 263/11779/16-ц).

Врахувавши наведені норми закону, судову практику, суд правильно визначився із правовідносинами, що відповідають обставинам справи, змісту позовних вимог, характеру зазначеного позивачем порушення його прав. Колегія суддів вважає, що суд правильно застосував матеріальний закон, і висновки суду відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги позивача є аналогічними обставинам, які викладені в позовній заяві.

Як вбачається з рішення, суд проаналізував усі заперечення відповідачів проти позову, і дав мотивовану відповідь на всі аргументи, пов`язані із невизнанням позовних вимог, зокрема, питаннями узгодження спірних між земельних ділянок сторін. Суд також роз`яснив в рішенні власну логіку, чому не прийняв у якості беззаперечного доказу висновок експерта в судовій технічній експертизі від 27.08.2014 року - в рішенні наведені вичерпні висновки суду стосовно даного доказу. Крім того, аналогічну оцінку даному висновку вже було надано судом у справі 264/7017/13ц, в якій розглядався спір позивача ОСОБА_1 хоча і з іншими відповідачами, але з урахуванням тих же обставин і з тими же по суті позовними вимогами (т.1 а.с. 78-82). Також судом проаналізовані усі докази по справі, надані позивачем, їм надана оцінка у відповідності норм ЦПК України, в тому числі показам свідка ОСОБА_6 ..

Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду першої інстанції достатньо мотивовано, висновки суду є логічними і обґрунтованими.

Вбачається, що доводи апеляційної скарги позивача не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду, не виявлено.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції не має.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 05 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 31 січня 2021року.

Головуючий суддя:

Є.Є. Мальцева

Судді: В.М. Барков

С.А. Зайцева