Справа № 136/1602/21
Провадження № 22-ц/801/921/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шпортун С. В.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2022 рокуСправа № 136/1602/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Панасюка О. С.,

учасники справи:

позивач (особа яка подала апеляційну скаргу) Акціонерне товариство «Акцент-Банк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на заочне рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 21 лютого 2022 року, ухвалене у складі судді Шпортун С. В. в м. Липовець, дата складення повного тексту рішення відповідає даті його постановлення, -

в с т а н о в и в:

У вересня 2021 року АТ «Акцент-Банк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи вимоги тим, що 11 жовтня 2019 року ОСОБА_1 подала анкету-заяву, на підставі якої їй було видано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 44 % на суму заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Анкета-заява разом з «Умовами та правилами і Тарифами, які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком кредитний договір. Також всі основні умови кредитування були зазначені в Паспорті споживчого кредиту, який підписаний відповідачкою.

В порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконала, у зв`язку з чим станом на 20 серпня 2021 року виникла заборгованість в розмірі 17 362, 88 грн., яка складається з: 12 413,11 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 4 949,77 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Заочним рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 21 лютого 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Банком не доведено отримання грошових коштів відповідачем, оскільки не надано первинні бухгалтерські документи, докази зарахування кредитних коштів на рахунок позичальника, а доданий до позову паспорт споживчого кредиту містить інформацію щодо умов кредитування кількома продуктами: картка Універсальна», «Універсальна Голд», «Зелена» з різними умовами кредитування. Відсутні будь-які бухгалтерські документи на підтвердження користування кредитними коштами, а відтак наданий позивачем розрахунок є недостатнім щоб зробити висновок про наявність боргу позичальника перед Банком.

Не погодившись з цим рішенням, АТ "Акцент-Банк" подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 21 лютого 2022 року та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги Банку в повному обсязі.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції невірно оцінив докази по справі: відповідач особисто підписала Анкету-заяву та Паспорт споживчого кредиту, у якому визначено всі основні умови договору, суд дав їм неналежну, звертає увагу на позицію Верховного Суду викладену у постанові від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20, яка стосується випадку, коли позичальником підписано паспорт споживчого кредиту. Безпідставним є і висновок суду про недоведеність боргу, оскільки надано лише розрахунок, тому Банк надав виписку про рух коштів по рахунку до апеляційної скарги.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 , впродовж встановленого апеляційним судом строку, не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

По справі встановлено наступні обставини:

- 11 жовтня 2019 року між АТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, укладено кредитний договір № б/н, згідно умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а. с. 6 на звороті);

- одночасно з підписанням анкети-заяви, 11 жовтня 2019 року, ОСОБА_1 електронним цифровим підписом підписала Паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка» (а.с. 7);

- до матеріалів справи банк додав Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ «Акцент-Банк» «Тарифи користування кредитною карткою «Зелена», розміщений на сайті https://a-bank/com/ua/green/tarrifs (а.с.15);

- згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 20 серпня 2021 року становить 17 362,88 грн, з них: 12413,11 грн - заборгованість за тілом кредиту; 4 949,77 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом;

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення частково не відповідає, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов?язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв?язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно положень статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ «Акцент-Банк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів»(далі - Закон №1023-XII).

Апеляційний суд не може погодитись із висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем факту виникнення зобов`язань з боку ОСОБА_1 по поверненню кредитних коштів, доводи апеляційної скарги в цій частині є підставними, з огляду на таке.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування.

Саме сторони повинні довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами.

Проте ОСОБА_1 відзиву на позовну заяву, яка розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження (пункт 1 частини першої статті 274 ЦПК України), не подала, як і жодних доказів на спростування факту використання кредитних коштів чи заперечень щодо існування договірних відносин з позивачем.

Натомість позивачем до справи надані письмові докази: Анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 6 на звороті), розрахунок заборгованості, (а.с. 5 -6).

З розрахунку заборгованості (а.с.5-6), виписки руху коштів за рахунком (а. с. 65), вбачається, що ОСОБА_1 отримала та використовувала кредитні кошти (знімала як готівку, так і здійснювала розрахунки в магазинах), неодноразово вносила кошти на повернення отриманого у кредит, тобто активно використовувала кредитні кошти.

Відтак невірним є висновок суду про те, що за відсутності виписки про рух коштів по рахунку наданий банком розрахунок заборгованості не може слугувати доказом заборгованості відповідача перед позивачем, оскільки такий розрахунок містить інформацію (по датах), починаючи з першого зняття кредитних коштів, інформацію про зняття коштів, нарахування процентів, внесення грошових коштів позичальником, залишок непогашених коштів, тобто детальну інформацію про рух коштів по рахунку.

З урахуванням змісту розрахунку заборгованості, апеляційний суд вважає за можливе взяти до уваги доказ, наданий до апеляційної скарги: виписку про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 , оскільки і розрахунок заборгованості (а.с.5-6), і виписка (а.с. 65) відповідають одне одному, виписка лише деталізує операції по картці: де (адреса) і коли (час) було знято кошти чи здійснено розрахунок кредитними коштами, яким способом було поповнено картковий рахунок, тощо, а розрахунок заборгованості дає можливість не лише прослідкувати дії відповідача з картковим рахунком, але й перевірити дії Банку по зарахуванню внесених коштів позичальником.

Суд при розгляді справи повинен зберігати об`єктивність і неупередженість (ч. 5 ст. 12 ЦПК України), а докази судом мають оцінюватися у сукупності (ст. 89 ЦПК України), а тому, за відсутності заперечень з боку відповідача та сукупності доданих до позову доказів (анкети-заяви, розрахунку заборгованості, з якого вбачається численне користування кредитними коштами, здійснення дій по їх поверненню, тощо), безпідставним та не мотивованим є твердження суду першої інстанції про відсутність доказів надання кредитних коштів Банком відповідачці.

Відтак, з огляду на те, що в сукупності наявними письмовими доказами у справі доведено факт користування ОСОБА_1 кредитними коштами та те, що вони нею в добровільному порядку АТ «Акцент-Банк» не повернуті, - в суду першої інстанції не було підстав для відмови у стягненні з відповідача суми фактично отриманих відповідачем кредитних коштів.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем доведено наявність заборгованості по тілу кредиту у розмірі 12 413,11 грн, а відтак позов в цій частині підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд стосовно вимог позову про стягнення із відповідача процентів:

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути проценти за користування кредитними коштами. Обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Паспорт споживчого кредиту та витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та правил надання батьківських послуг, які розміщені на сайті: https://a-bank/com/ua/green/tarrifs, як невід`ємні частини спірного договору.

Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), в якій предметом розгляду були подібні правовідносини, зауважила, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання анкети - заяви, оскільки за умови що вони не містять підпису позичальника, немає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Тобто при вирішенні спору суд повинен з`ясувати які саме умови включені в заяву позичальника.

Банк до позовної заяви додав Паспорт споживчого кредиту (а.с.7), підписаний позичальником, стверджуючи, що це є доказом погодження відсоткової ставки, прав та обов`язків клієнта (позичальника) і банку, відповідальності сторін.

Суд першої інстанції, оцінюючи цей доказ, вказав, що він не може слугувати підтвердженням того, що відповідач використовувала саме кредитну картку «Зелена», оскільки паспорт споживчого кредиту містить умови кредитування щодо трьох кредитних продуктів, тоді як доказів яка саме картка була видана відповідачці, позивач не надав.

У відповідності до частини 2 статті 9 Закону № 1734-VIII «Про споживче кредитування», до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію") із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (частина друга статті 9 Закону України «Про споживче кредитування»).

Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця (стаття 13 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Верховний Суд в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23 травня 2022 року по справі № 393/126/20 зробив наступний правовий висновок:

«Тлумачення вказаних норм свідчить, що: під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину; потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту».

В зазначеній постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду здійснив відступ від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц (на яку посилається Банк в апеляційній скарзі), від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20 та у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19, про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом.

Отже, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що підписання Паспорту споживчого кредиту, з огляду на його правову природу (це не частина кредитного договору, а спосіб повідомлення позикодавця кредитором про наявні пропозиції кредитування), його зміст (містить інформацію про три різні кредитні продукти), - не є підтвердженням досягнення між Банком та позичальником умов кредитування, в тому числі і щодо процентної ставки.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними, а висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення процентів за користування кредитом, - є вірним.

Відповідно до пункту 2 частини1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги АТ «Акцент-Банк» частково обґрунтованими (в частині вимог про стягнення кредитних коштів), а рішення суду першої інстанції в цій частині є таким, що постановлене без повного з`ясування обставин справи, що призвело до невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та невірного застосування норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини. В частині відмови в задоволенні позову про стягнення процентів висновок суду першої інстанції є вірним, доводи апеляційного скарги його не спростовують.

Тому рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 21 лютого 2022 року підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позову про стягнення з відповідача ОСОБА_1 коштів, отриманих в кредит, та в цій частині слід постановити нове рішення: про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Акцент-Банк» 12 413,11 грн. заборгованості за кредитом; в частині відмови в задоволенні позову про стягнення процентів за користування кредитом рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню в частині, апеляційний суд в порядку частини 13 статті 141 ЦПК України змінює розподіл судових витрат.

Позивач при зверненні до суду сплатив 2 270 грн судового збору за подання позову (а. с. 1) та 3 405 грн судового збору за подання апеляційної скарги (а. с. 67), тобто всього поніс судові витрати в розмірі 7 525 грн.

З урахуванням принципу пропорційності, оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню (71,49 % від заявлених вимог), з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути 5 379,62 грн. (71,49 %) понесених ним судових витрат.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. За правилом пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акту розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правилами пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в цьому положенні, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.

З огляду на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381 - 384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 21 лютого 2022 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитом та в частині розподілу судових витрат скасувати та в цій частині постановити нове:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 11 жовтня 2019 року, яка склалась станом на 20 серпня 2021 року в розмірі 12 413, 11 (дванадцяти тисяч чотириста тринадцять гривень 11 к.) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» 5 379,62 (п`ять тисяч триста сімдесят дев`ять гривень 62 к.)) гривень в рахунок відшкодування понесених ним судових витрат.»

Заочне рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 21 лютого 2022 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення процентів за користування кредитом за кредитним договором № б/н від 11 жовтня 2019 року, - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а - г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Позивач - Акціонерне товариство «Акцент-Банк», , МФО 307770, місцезнаходження: 49074, м. Дніпро, вул. Батумська, буд. 11.

Відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Головуюча Т. М. Шемета

Судді О. Ю. Береговий

О. С. Панасюк