Справа № 199/9435/21
РІШЕННЯ

іменем України

03.06.2022

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Спаї В.В.,

секретар судового засідання - Подварченко А.Ю.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в загальному позовному провадженні (при заочному розгляді справи) цивільну справу за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , де треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з поданим позовом в останньому заявлено вимогу про витребування від ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи - 26510514) квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101). Позов обґрунтований тим, що 04.06.2021 на підставі договору купівлі-продажу №236 від 04.06.2021, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О., зареєстровано право приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 1.3 договору, зазначена квартира належала на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 27.07.1999 р. виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням №5/84-99 від 27.07.1999.

Відповідно до ст. 5 ЖК УРСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Згідно з пунктом 1.7 Положення про департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, що затверджене рішенням Дніпровської міської ради № 33/17 від 21.12.2016 року, даний департамент визначений органом приватизації житлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Дніпра.

Відповідно до інформації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, за архівними даними приватизаційних справ відомості щодо передачі у власність громадян шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 відсутні (лист від 13.09.2021 №3/9-4182).

В книгах реєстрації свідоцтв про право власності розпоряджень про приватизацію квартири АДРЕСА_1 не виявлено.

Будинок АДРЕСА_1 , в який увійшла квартира АДРЕСА_3 , належить до комунальної власності територіальної громади міста та зареєстрований за місцевою радою на підставі рішення виконкому №492 від 10.08.1990 року, про що видане реєстраційне посвідчення від 18.08.1990 року, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР в реєстрову книгу №23 за реєстровим №1347 (лист від 30.12.2020 №15639).

Отже, на теперішній час спірна квартира перебуває у приватній власності ОСОБА_2 на підставі вказаного вище договору купівлі- продажу від 04.06.2021 року, право власності за яким зареєстроване 04.06.2021 р. (номер запису про право власності 42336140).

Позивач при зверненні до суду посилається на те, що пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом наведеної норми випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. У той же час покупець не може бути визнаний добросовісним набувачем, якщо на момент укладення відплатної угоди щодо спірного майна мали місце претензії третіх осіб, про які покупцю було відомо і які згодом були в установленому порядку визнані правомірними.

На переконання позивача, враховуючи те, що при реалізації спірного майна не було дотримано процедуру його відчуження, останнє вибуло від власника поза волею останнього, а тому підлягає поверненню у власність територіальної громади м. Дніпро.

Представник позивача вимоги позову підтримав повністю.

Відповідач не скористався правом брати участь у судових засіданнях; в силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів.

Як встановлено судом на підставі доказів, наданих суду у порядку ст. 76 - 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, 04.06.2021 на підставі договору купівлі-продажу №236 від 04.06.2021, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О., зареєстровано право приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується вказаним договором (а.с. 6-9).

Відповідно до п. 1.3 договору, зазначена квартира належала на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 27.07.1999 р. виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням №5/84-99 від 27.07.1999 (а.с. 6-9).

Відповідно до інформації з Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, за архівними даними приватизаційних справ відомості щодо передачі у власність громадян шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 відсутні (лист від 13.09.2021 №3/9-4182, (а.с. 11)).

В книгах реєстрації свідоцтв про право власності розпоряджень про приватизацію квартири АДРЕСА_1 не виявлено.

Будинок АДРЕСА_1 , в який увійшла квартира АДРЕСА_3 , належить до комунальної власності територіальної громади міста та зареєстрований за місцевою радою на підставі рішення виконкому №492 від 10.08.1990 року, про що видане реєстраційне посвідчення від 18.08.1990 року, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР в реєстрову книгу №23 за реєстровим №1347 (лист від 30.12.2020 №15639 (а.с. 10)).

Правовідносини між учасниками справи виникли із захисту права власності позивача та регулюються 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 30 ч. 1 ст. 26, ч. 5 ст. 60, ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 316, 317, 319, 321, 387, 388 ЦК.

Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно з ч. 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

При цьому, згідно з п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо прийняття рішень про відчуження відповідно до закону комунального майна.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Відповідно до правової позиції, викладеної Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 16 вересня 2015 року по справі №6-1203цс15, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) зазначено, що однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18).

Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав, як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким».

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача».

Спірне майно перебувало у володінні позивача, позивач вказує на порушення своїх прав, як власника, на підставах, визначених законодавством, та на момент подання позову та розгляду справи судом не є власником цього майна, однак вважає себе таким.

Вочевидь, порушення прав позивача з боку відповідача.

Таким чином, враховуючи те, що нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), вибула від позивача поза його волі, як власника, вказане майно перебуває у власності відповідача, то суд погоджується із слушністю доводів позивача щодо того, що вказане майно підлягає витребуванню з незаконного володіння відповідача на підставі описаних вище норм права.

Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України: оскільки позов задоволений повністю, судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 4 643,00 грн., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 13, ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 19, ст.ст. 23, 89, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 ст. 258, ст.ст. 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273, 280-282, 289 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , де треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити повністю.

Витребувати від ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи 26510514) квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ) на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збоку, в розмірі 4 643 (чотири тисячі шістсот сорок три) грн.

Дата складення повного судового рішення 13.06.2022 р.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В. Спаї