Справа № 438/1270/21
Провадження № 2/438/78/2022
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(з а о ч н е)

02 червня 2022 року Бориславський міський суд Львівської області

у складі головуючого: судді Слиша А.Т.

за участю секретаря судового засідання Гадубяк О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориславі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просить у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 45,2 кв.м, житловою площею 25,0 кв.м.

У обґрунтування позову посилається на те, що сторони у справі перебували у шлюбі з 14 листопада 1999 року, який розірвано рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 03 березня 2018 року за позовом дружини, справа № 544/1477/17. У них народилася донька ОСОБА_3 , 1999 р.н. За час шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 за 13173 грн на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 05 серпня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р., державна реєстрація за №1402. Право власності на квартиру було зареєстровано КП ЛОР «Дрогобицьке МЕТІ та ЕО» 06 серпня 2002 року. Не зважаючи на те, що титульним власником квартири вказано відповідачку, вона була придбана за їхні спільні кошти в період шлюбу та ведення спільного господарства, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Крім того, хочу зазначити, що з моменту придбання квартира була єдиним житлом для їхньої сім`ї, де зареєстровано постійне місце проживання позивача. Відповідачка звернулася до позивача з вимогою знятися з реєстрації місця проживання у квартирі, так як вона має намір її відчужити. Позивач повідомив колишню дружину, що квартира є їхньою спільною власністю і без його згоди вона її не продасть, проте ОСОБА_2 заперечила з тих підстав, що власником квартири вказана лише вона. Отже його право спільної сумісної власності на вказану квартиру відповідачка не визнає, має намір відчужити її без його згоди, заперечує проти добровільного поділу, а тому позивач змушений звернутися з даним позовом до суду. Квартира була придбана за кошти, зароблені позивачем за кордоном на тимчасових заробітках, у той час як колишня дружина доглядала чотирирічну дочку і ніде не працювала. Відповідачка займалася пошуками житла у м.Борислав і оформленням відповідних документів, позивач лише передавав кошти з-за кордону через знайомих та родичів. Тобто квартира була придбана за їхні спільні кошти - його заробітну плату, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки квартира розташована на 6-му поверсі 9-поверхового будинку і є річчю неподільною, його частка у відповідності до презумпції рівності часток спільного майна подружжя становить 1/2 частки вказаної квартири.

Ухвалою судді від 06 вересня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 27 січня 2022 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Гирич О.В. не прибули. Адвокат Гирич О.В. подав до суду клопотання від 02.06.2022, у якому просить провести розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 у судові засідання не прибула, про дату, час та місце судових засідань була повідомлена належним чином, причин своєї неявки не повідомила, правом на подачу до суду відзиву на позовну заяву не скористалася.

Враховуючи повторну неявку відповідача в судове засідання та згоду позивача на проведення заочного розгляду справи, суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось (у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи).

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 14.11.1999 між сторонами у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб. Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 03.03.2018 у справі № 455/1477/17, вказане рішення суду набрало законної сили 03.04.2018.

Як зазначено у позовній заяві та вбачається з копії договору купівлі-продажу квартири від 05.08.2002, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р., державна реєстрація за №1402, за час перебування у шлюбі сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,2кв.м, житловою площею 25,0кв.м, за 13173грн.

Право власності на квартиру було зареєстровано КП ЛОР «Дрогобицьке МЕТІ та ЕО» 06 серпня 2002 року, що підтверджується відміткою на договорі.

Покупцем за договором купівлі-продажу, та відтак особою, за якою зареєстровано право власності на квартиру, є відповідачка ОСОБА_2 .

Таким чином, позивач ОСОБА_1 заявляє вимогу про поділ майна, набутого за час перебування у шлюбі квартири, та оскільки таке майно є неподільною річчю, ставить питання про захист своїх майнових прав на квартиру шляхом визнання за ним ідеальної частки у цьому майні, без його реального поділу.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч.1 ст.68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України).

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України (КпШС України), який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.

Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

З матеріалів справи встановлено факт набуття спірної квартири сторонами під час шлюбу. При цьому, як зазначив позивач у позовній заяві джерелом набуття вказаної квартири були спільні сумісні кошти подружжя, зокрема, заробітна плату позивача, у той час як відповідач доглядала малолітню дитину. Інші дані щодо джерела набуття спірної квартири у суду відсутні, у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву на позовну заяву.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного, спірне нерухоме майно -квартиру, набуту сторонами під час перебування у шлюбі, слід поділити між ними виходячи з рівності їхніх часток у цьому майні, визначивши ідеальну частку сторони у вказаному майні. Відтак, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду із даним позовом позивачем було оплачено судовий збір у розмірі 908 грн. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, - з відповідача підлягає стягненню в користь позивача сума оплаченого судового збору.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 263-265, 268, 280-282ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 у порядку розподілу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 45,2 кв.м, житловою площею 25,0 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користьОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 908 гривень 00 копійок.

Повне найменування учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ;

відповідач: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: А.Т.Слиш