ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2666/22 Справа № 182/3372/21 Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року м.Кривий Ріг

справа № 182/3372/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Остапенко В.О.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Головне управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2021 року, яке ухвалено суддею Багровою А.Г. у м. Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 02 грудня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області про припинення спільної часткової власності та про визнання права власності.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 20.09.1993 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 приватизували квартиру АДРЕСА_1 , про що видано свідоцтво про право власності на житло. На момент приватизації квартири ОСОБА_3 вони перебували у шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_4 .

Після смерті ОСОБА_2 , спадщину на належну їй 1/2 частину квартири отримав брат її чоловіка ОСОБА_5 , про що йому 11.06.1999 року Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину. 17.05.2000 року ОСОБА_5 подарував позивачу належну йому 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . У 2002 році зі своїм чоловіком ОСОБА_3 вона розлучилась. З моменту вселення в квартиру та реєстрації в ній, в неї зберігаються усі документи, які підтверджують її право та її колишнього чоловіка право власності на зазначену квартиру. У 2008 році ОСОБА_3 помер. Їх донька ОСОБА_6 , як єдиний спадкоємець першої черги після смерті свого батька звернулась до приватного нотаріуса Апалькова Є.В. із заявою про прийняття спадщини. 12.04.2021 року приватний нотаріус Апальков Є.В. відмовив її доньці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 , оскільки право власності на зазначену частку квартири зареєстровано за іншою особою, а саме за Нікопольською об`єднаною державною податковою інспекцією та є державною власністю. Так вони з донькою дізнались, що 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 зареєстровано за Нікопольською об`єднаною державною податковою інспекцією та є державною власністю.

Право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за Нікопольською об`єднаною державною податковою інспекцією було зареєстроване ще 24.03.2009 року, підстава виникнення права власності - свідоцтво про право власності б/н від 30.04.1999 року. Більше 20 років з моменту виникнення права власності у відповідача на частку квартири жодний представник не відвідував її, жодних листів, або будь-яких дій стосовно реалізації свого права власності з боку відповідача не надходило. Інша 1/2 частина квартири належить їй, вона утримує квартиру самостійно, сплачує всі комунальні послуги та проводить ремонт. В квартирі мешкає вона разом зі своєю донькою і онукою ОСОБА_7 , 2017 року народження. Позивач займає одну кімнату, а донька з онукою іншу. Відповідач своєю часткою квартири не користується, не виконує обов`язки власника житла, не несе витрати по її утриманню, ремонту. Квартира є неподільною, оскільки вона є вбудованим житловим приміщенням, в якому неможливо зробити окремий вхід, неможливо розділити санвузол та кухню, і тому відповідно неможливо вділити 1/2 частину квартири в окреме приміщення, а спільне володіння й користування майном є неможливим. Позивач вважає, що припинення права власності відповідача не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, а тому просить припинити право спільної часткової власності та визнати на цю частину квартири право власності за нею. Відповідно до висновку про вартість об`єкта оцінки, ринкова вартість 1/2 частини квартири становить 54538 грн. Звертаючись до суду, попередньо нею внесено на депозитний рахунок вартість 1/2 частики квартири в розмірі 54538 грн.

На підставі наведеного вище, позивач просила суд припинити право власності Нікопольської об`єднаної державної податкової інспекції на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2021 року позов задоволено.

Припинено право власності Нікопольської об`єднаної державної податкової інспекції на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто компенсацію вартості цієї частки в розмірі 54538 грн., внесену ОСОБА_1 згідно квитанції № КП-31/1 від 22.04.2021 року на депозитний рахунок: одержувач ТУ ДСА в Дніпропетровській обл., код ОКПО 26239738 призначення платежу попереднє внесення вартості 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на користь Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що право власності на 1/2 частину спірної квартири за Нікопольською об`єднаною державною податковою інспекцією набуто на законних підставах.

Апелянт зазначає, що ст. 365 ЦК України регулює майнові відносини між подружжям та співмешканцями, учасниками яких є співвласники - фізичні особи. У дані справі відповідачем виступає юридична особа публічного права. Крім того, позивачем не надано доказів внесення на депозитний рахунок вартості тієї частини квартири право власності на яку просить припинити. Також, вказує, що таке припинення права власності на 1/2 частку спірної квартири завдає істотну шкоду співвласнику - відповідачу по справі. Відповідач ніяких перешкод у користуванні спільною частковою власністю позивачу не чинить, а навпаки позивач користується квартирою повністю без застережень та обмежень. Вважає, що позивачем не доведено належними письмовими доказами факт неподільності спільного майна та неможливість спільного володіння та користування цією квартирою. Вказує, що в даному випадку вирішення спору повинно відбуватись шляхом продажу даної квартири з публічних торгів, що поставить позивача та відповідача у рівні умови щодо компенсації за свою частку у майні, яку вони отримають після реалізації квартири.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 та Нікопольській об`єднаній державній податковій інспекції, правонаступником якої є Головне управління ДПС у Дніпропетровській області як відокремлений підрозділ ДПС України, на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.20-21).

За позивачем ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі дублікату договору дарування від 17.05.2000 року (а.с.8-12, 20).

За Нікопольською об`єднаною державною податковою інспекцією, правонаступником якої є Головне управління ДПС у Дніпропетровській області як відокремлений підрозділ ДПС України, зареєстровано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності б/н від 30.04.1999 року, виданого Нікопольським МБТІ, форма власності державна (а.с.20-21)

У спірній квартирі зареєстровані та фактично проживають: ОСОБА_1 з 04.07.2000 року, ОСОБА_6 з 04.07.2000 року, малолітня дитина ОСОБА_7 з 23.01.2019 року, що підтверджується довідкою з місця проживання сім`ї № 168 від 31.03.2021 року (а.с.22).

Відповідно до висновку про вартість об`єкта оцінки від 25.03.2021 року, складеного ТОВ „ЕПРАЙЗЕР ПЛЮС", ринкова вартість 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 складає 54538 грн (а.с. 24-28).

Згідно оригіналу квитанції АТ «КБ Земельний Капітал» від 22.04.2021 року № КП-31/1 ОСОБА_1 на депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області внесена сума у розмірі 54538 грн.(а.с.2)

Згідно технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 вказаний об`єкт нерухомості складається з 2 кімнат житловою площею 30,1 кв.м., у тому числі: кімната 17,1 кв.м., 2-а кімната -13 кв.м., кухня площею 5,6 кв.м., ванна кімната - 2,2 кв.м., вбиральня - 0,9 кв.м., коридор 6,6 кв.м., вбудованої шафи 0,2;0,2;1,5 кв.м., балкон - 0,9 кв.м., квартира розташована на 2 поверсі 5 поверхового будинку, загальна площа квартири 48,2 (а.с.10-12).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира є неподільною річчю, в даному випадку позбавлення права власності відповідача не може завдати істотної шкоди інтересам останнього, оскільки спірна квартира відповідачем не використовуються, заходи щодо утримання майна не вживаються, окрім того на відшкодування вартості частки у праві спільної часткової власності відповідач отримає грошову компенсацію в розмірі дійсної ринкової вартості зазначеної частки.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частинами першою, другою і четвертою статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

У частині першій статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою - третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно зі статтею 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинене, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс12 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-2784цс15.

Результат аналізу статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 зроблено висновок про те, що не зазначення у статті 365 ЦК України конструкції «за наявності одночасно» свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).

Вказані судові рішення свідчать про єдність практики застосування статті 365 ЦК України. Виходячи із встановлених у справі обставин, з у рахуванням при вирішенні спору інтересів усіх співвласників, суд вирішує питання щодо наявності або відсутності підстав вважати, що припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням зазначеного вище колегія суддів приходить до висновку про відсутність визначених у статті 365 ЦК України підстав для припинення права власності відповідача на частку у спірному об`єкті нерухомого майна за відсутності всіх складових, передбачених пунктами ст. 365 ЦК України.

Так, позивачем по справі не доведено того, що частка відповідача в квартири АДРЕСА_1 є незначною і не може бути виділена в натурі, не доведено, що спірна квартира є неподільною, не доведено, що спільне володіння та користування майном є неможливим та не доведено, що таке припинення права спільної часткової власності завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.

При цьому той факт, що спірна квартира відповідачем не використовуються, заходи щодо утримання майна не вживаються та окрім того на відшкодування вартості частки у праві спільної часткової власності відповідач отримає грошову компенсацію в розмірі дійсної ринкової вартості зазначеної частки, не є належною правовою підставою для припинення спільної часткової власності та про визнання права власності.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що позбавлення відповідача частки у нерухомому майні, яка не є незначною, буде суперечити статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На підставі наведеного вище колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем, під час розгляду справи, не було надано доказів того, що частка відповідача в квартири АДРЕСА_1 є незначною і не може бути виділена в натурі, не надано доказів того, що спірна квартира є неподільною, не надано доказів того, що спільне володіння та користування майном є неможливим, які б у своїй сукупності давали змогу дійти висновку, що припинення права на частку в майні не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, тому апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області про припинення спільної часткової власності та про визнання права власності - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 червня 2022 року.

Головуючий:

Судді: