КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/1256/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2022 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Петренка В.С.,

за участю секретаря - Ратовської А.С.,

за участю сторін:

представник відповідача - адвокат Єкімчук О.Л., діючий на підставі довіреності та посвідчення адвоката,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до Акціонерного товариства «Юнекс-Банк»

про визнання пункту договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

08.09.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Акціонерного товариства «Юнекс-Банк», в якій просить суд визнати умову кредитного договору №10.139.1018.ФО_К від 30.10.2018 року, укладеного між Акціонерним товариством «Юнекс-Банк» та ОСОБА_1 щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за п.п.1.5.3. пункту 1.5. договору, недійсною з моменту укладання договору, стягнути з Акціонерного товариства «Юнекс-Банк» на користь ОСОБА_1 суму сплаченої комісії за нікчемною умовою кредитного договору №500497581 від 02.07.2014 року у розмірі згідно до наданого відповідачем розрахунку.

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 посилається на те, що 30.10.2018р. між ним - ОСОБА_1 та Акціонерним товариством«Юнекс-Банк» було укладено кредитний договір №10.139.1018. ФО_К, відповідно до умов якого, він отримав кредит. Згідно до п. 1.2 договору, мета кредиту: споживчі потреби. Відповідно до умов п.1.5. договору, за користування кредитом позичальник сплачує: проценти за користування кредитом - щомісячно, із розрахунку фіксованої процентної ставки 10.00 % (десять процентів) річних; комісію за надання кредиту - одноразово, не пізніше дня отримання кредиту, в розмірі 0.00% (нуль процентів) від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1. цього до говору; комісію за обслуговування кредиту - щомісячно, в розмірі 2,49% (два цілих і сорок дев`ять сотих процента) від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1. цього договору, яка включається до складу щомісячних ануїтетних платежів.

Проте, позивач вважає, що обов`язок зі сплати комісії за обслуговування кредиту, про яку йдеться у п.1.5. договору, несправедливою умовою договору, яка суперечить статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, позивач вказує, що оскільки кредит надавався на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів» , який передбачає, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки (ч.5 ст. 11, ч.ч. 1, 2, 5, 7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».)

Позивач посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) дійшла висновку, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сюрін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі №463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Аналогічний спір був вирішений постановою Верховного Суду від 12 лютого 2020 року, справа № 520/13279/18, провадження № 61-15379св19.

Так, позивач зазначає, що умовами кредитного договору не визначено в чому полягає надання банком послуг позивачу за обслуговування кредиту та яка природа цих послуг. Не визначено це і в паспорті споживчого кредиту.

Відповідно до п.3.6. Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит №49 від 08.06.2017р., банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власнику користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо).

Таким чином, на думку позивача, здійснення споживачем переказу платежів з метою погашення кредиту є дією на користь банку, а відтак не може вважатися послугою в розумінні ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв`язку з чим встановлення банком сплати комісії за дані операції суперечить ч. 4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів".

З огляду на позицію Верховного суду України, в Постанові ВСУ від 16.11.2016р. №№ 234/169/15-ц, 6-1746цс16, якою суд звернув увагу попередніх судових інстанцій, на те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою. Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач нарахував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Позивач вказує, що аналіз ч.5 ст.11, ч.ч.1, 2, 3, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (постанова ВСУ від 16.11.206р. №№ 234/169/15- ц, 6-1746цс16).

Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачем тлумачаться на користь споживача.

Згідно роз`яснень викладених в п.7 постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику., розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Згідно із Постановою ВСУ від 17.06.2021 року у справі № 551/424/16-ц, дії, які банк здійснює на власну користь, є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків, призводять до погіршення становища позивача, що за своєю природою є дискримінаційним, суперечать моральним засадам суспільства, а тому є незаконними.

Враховуючи те, що ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» прямо встановлено нікчемність умов кредитного договору, передбачених п.п. 1.5.3. пункту 1.5., позивач просить суд застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 09.09.2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявоюОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Юнекс-Банк» про визнання пункту договору недійсним. Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Витребувано у Акціонерного товариства «Юнекс-Банк» розгорнутий розрахунок сплачених коштів за кредитним договором № 10.139.1018.ФО_К від 30.10.2018 року, укладеного між Акціонерним товариством «Юнекс Банк» та ОСОБА_1 , а саме: сплачене тіло кредиту, сплачені проценти, а окремими пунктами - розрахунок сплаченої комісії, нарахованої на підставі умов п.1.5. кредитного договору № 10.139.1018.ФО_К від 30.10.2018 року.

11.10.2021 року на електронну адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування наданого відзиву представник відповідача посилається на те, що позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження обставини, що п.п.1.5.3. п.1.5. Кредитного договору №10.139.1018.ФО_К від 30 жовтня 2018 року, суперечив актам цивільного законодавства, а тому безпідставним є посилання на порушення положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, оскільки на час укладання спірного правочину дані норми цивільного законодавства вже втратили чинність. У свою чергу, Закон України «Про споживче кредитування», не забороняє включати до загальних витрат за споживчим кредитом комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Крім того, до відзиву на позов представником відповідача було надано розрахунок заборгованості за кредитом, який було витребувано ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 09.09.2021 року.

У судове засідання 19.01.2022 року позивач не з`явився, однак 18.01.2022 року надіслав на електронну адресу суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

У судовому засіданні 19.01.2022 року представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві на позов.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, 30 жовтня 2018 року між Акціонерним товариством «Юнекс Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №10.139.1018.ФО_К, відповідно до умов якого, банк на умовах цього договору надав позичальнику кредит у сумі 29 990,00 грн., терміном користування до 30 жовтня 2021 року, а позичальник зобов`язується повернути отримані кредитні кошти, сплатити комісії, нараховані проценти за користування кредитом та інші платежі в порядку, в строки та на умовах, передбачених цим договором, а також виконати інші умови цього договору.

Відповідно до умов п.1.5. договору, за користування кредитом позичальник сплачує проценти за користування кредитом - щомісячно, із розрахунку фіксованої процентної ставки 10.00 % (десять процентів) річних; комісію за надання кредиту - одноразово, не пізніше дня отримання кредиту, в розмірі 0.00% (нуль процентів) від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1. цього договору; комісію за обслуговування кредиту - щомісячно, в розмірі 2,49% (два цілих і сорок дев`ять сотих процента) від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1. цього договору, яка включається до складу щомісячних ануїтетних платежів.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 втратили чинність на підставі Постанови Національного банку №49 (v0049500-17) від 08 червня 2017 року.

Згідно з положеннями ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції станом на дату укладення спірного кредитного договору, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування" (текст ст.11 в редакції Закону №1734-VIII від 15 листопада 2016 року).

Отже, до правовідносин між Акціонерним товариством «Юнекс Банк» та ОСОБА_1 при укладенні 30 жовтня 2018 року оспорюваного кредитного договору №10.139.1018.ФО_К вищезазначені норми закону не могли бути застосовані.

Висновки касаційних інстанцій, на які посилається ОСОБА_1 , були сформовані при розгляді справ, де оспорювалися кредитні договори, що були укладені до 2016 року, а тому на них розповсюджувалися дані норми права.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом складаються з витрат споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.

Згідно зі ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на супровідні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

Положеннями п.4 ч.2 ст.25 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що під час першої взаємодії із споживачем, його близькими особами, представником, спадкоємцем, поручителем, майновим поручителем або третіми особами, взаємодія з якими передбачена договором про споживчий кредит та які надали згоду на таку взаємодію, у рамках врегулювання простроченої заборгованості кредитодавець, новий кредитор, колекторська компанія зобов`язані повідомити, у тому числі і розмір простроченої заборгованості (розмір кредиту, проценти за користування кредитом, розмір комісії та інших платежів, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту).

Згідно із частиною другою ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

За змістом ст.1 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит це вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором;загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі (ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування»).

Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування», у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.

Статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5, 7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач у позовній заяві не наводить правову та фактичну підстави своїх позовних вимог, оскільки їм не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту ненадання банком інформації про умови кредитування при укладенні кредитного договору.

При цьому вбачається, що позичальник перед укладанням кредитного договору ознайомився з паспортом споживчого кредиту від 30 жовтня 2018 року та графіком погашення кредиту (додаток до паспорту), що підтверджується його підписом. У даному паспорті споживчого кредиту чітко зазначені:

розмір річної процентної ставки - 10% річних;

розмір щомісячної комісії за обслуговування кредиту - 746,75 грн (2,49% від суми отриманого кредиту);

загальні витрати за кредитом - 31 495,07 грн.;

орієнтовна загальна вартість кредиту (у т. ч. тіло, проценти, комісії) - 61 485,07 грн.;

реальна річна процентна ставка - 75, 4682%.

Таким чином, як до, так і на час підписання кредитного договору, банком було надано позичальнику повну та достовірну інформацію про умови кредитування та реальну ціну фінансової послуги, які він мав би розуміти, підписуючи кредитний договір.

При цьому, зміст п.п.1.5.3. п.1.5. кредитного договору №10.139.1018.ФО_К від 30 жовтня 2018 року, відповідно до якого була встановлена комісія за обслуговування кредиту, жодним чином не суперечив нормам Закону України «Про споживче кредитування».

Згідно з положеннями ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами кредитного договору, що, у свою чергу, згідно з вимогами ст.204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим кредитний договір №10.139.1018.ФО_К від 30 жовтня 2018 року, згідно зі ст.629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів ст.526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

Позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження обставини, що п.п.1.5.3. п.1.5. Кредитного договору №10.139.1018.ФО_К від 30 жовтня 2018 року, суперечив актам цивільного законодавства, а тому безпідставним є посилання на порушення положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, оскільки на час укладання спірного правочину дані норми законодавства вже втратили чинність. У свою чергу, Закон України «Про споживче кредитування», не забороняє включати до загальних витрат за споживчим кредитом комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

При цьому, суд зазначає, що ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» (набрав чинності 10 червня 2017 року) та висновки касаційних інстанцій, на які були сформовані при розгляді справ де оспорювалися кредитні договори, що були укладені до 2016 року, на які посилається позивач як на підставу задоволення позову, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки на момент укладення кредитного договору діяла інша правова норма, яка підлягає застосуванню.

З урахуванням вищенаведеного, вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання умови кредитного договору №10.139.1018.ФО_К від 30.10.2018 року, укладеного між Акціонерним товариством «Юнекс-Банк» та ОСОБА_1 щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за п.п.1.5.3. пункту 1.5. договору недійсною з моменту укладання договору, не знайшли свого підтвердження, як і позовні вимоги про стягнення з Акціонерного товариства «Юнекс-Банк» суми сплаченої комісії за нікчемною умовою кредитного договору №500497581 від 02.07.2014 року у розмірі згідно до наданого відповідачем розрахунку, а відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав

Згідно із ч.ч. 1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а в задоволенні позовних вимог відмовлено, судовий збір слід віднести за рахунок держави.

У зв`язку з перебуванням судді Петренка В.С. у відпустці повний текст рішення складено та підписано 31.01.2022 року.

Керуючись ст.ст. 141, 258-260, 263-265, 267, 274-279 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Юнекс-Банк» про визнання пункту договору недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст рішення складено 31.01.2022 року.

Суддя Петренко В. С.