Справа № 464/4717/20 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/811/1846/21 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,

секретарка: Іванова О.О.,

за участі в судовому засіданні представника порзивача АТ «Укрсиббанк» Ребрика А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м.Львова в складі судді Горбань О.Ю. від 08 квітня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 8 квітня 2021 року позов Акціонерного товариства «Укрсиббанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» заборгованість за процентами за прострочення виконання грошового зобов"язання за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 09.08.2006 у розмірі 16 272,99 швейцарських франків та судові витрати в розмірі 7343, 28 гривень.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Сихівського районного суду м.Львова від 08 квітня 2021 року та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Вважає, що викладені у рішенні суду висновки не відповідають обставинам справи, а саме рішення прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає скасуванню. Вказує, що висновок суду першої інстанції, що підвищені проценти є процентами в розумінні ч.2 ст. 625 ЦК України не відповідає обставинам справи, так як жодною умовою договору про надання споживчого кредиту № 0 від 09.08.2006р. не передбачено іншого (підвищеного) розміру процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами в розумінні ч.2 ст. 625 ЦК України, аніж 3 % річних. Пунктом 1.3.2. договору передбачено можливість встановлення нового розміру процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених частиною 1 п.9.2. договору. Отже, положення п.1.3.2 та п.9.2. договору щодо підвищення процентної ставки стосується саме плати за користування кредитом згідно ст. 1048 ЦК України, яке може мати місце виключно в межах строку кредитування, а не міри відповідальності за неправомірне користування чужими коштами згідно ч.2 ст. 625 ЦК України. Зміст листів відповідача № 49293 від 14.06.2008р. № 90723ДР від 27.07.2008р., №62010 від 19.02.2008р. про підвищення процентної ставки чітко та однозначно засвідчує, що мало місце саме підвищення процентної ставки (21,98 % річних) за користування кредитом в розумінні ст. 1048 ЦК України, а не застосування процентів як міри відповідальності за неправомірне користування чужими коштами згідно ч.2 ст. 625 ЦК України. Звертає увагу на те, що в матеріалах справи містяться надані позивачем розрахунки заборгованості, із яких вбачається що позивач поза межами строку кредитування спочатку нараховував підвищені проценти (21,98% - сумарно, в розрахунку вказано в одні і ті ж дні одночасно 8,99%, 2% та 10,99%) за користування кредитними коштами згідно ст. 1048 ЦК України, а після відмови постановою Верховного Суду від 16.06.2020р. у справі № 464/4936/14-ц у стягненні цих процентів, продовжує нараховувати за межами строку кредитування проценти за тією ж ставкою - 21,98% на підставі тих самих умов договору, але вже зазначає, що це начебто проценти річних згідно ч.2 ст. 625 ЦК України. Тобто, апелянт вважає, що позивач свідомо маніпулює положеннями укладеного між сторонами договору про надання споживчого кредиту № 0 від 09.08.2006р., коли один і той же за своєю природою платіж, що нараховується згідно одних і тих же положень договору за однією і тією ж ставкою 21,98% в одній справі (№ 464/4936/14-ц) визначається як проценти за користування кредитом згідно ст. 1048 ЦК України, а в даній справі (№ 464/4717/20) - вже як проценти річних за неправомірне користування кредитними коштами згідно із ч.2 ст. 625 ЦК України. Крім цього, апелянт вважає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції помилково посилається на правову позицію Верховного Суду у постанові по справі № 5017/1987/2012 стосовно нарахування процентів за неправомірне користування грошовими коштами, яка зводиться до того, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. Разом з тим, правовідносини, що склалися у справі № 5017/1987/2012, не є подібними до правовідносин, що склалися у справі, що розглядається, оскільки у справі № 5017/1987/2012 договором була передбачена умова нарахування процентів за підвищеною ставкою саме за неправомірне користування кредитом, що відповідає диспозиції норми, викладеній у частині другій статті 625 ЦК України, а не відповідно до частини першої статті 1048 цього Кодексу. У справі, яка переглядається, з умов кредитного договору, в тому числі з умов, на які посилається позивач, зокрема пунктів 1.3.2., 9.2, не вбачається, що сторонами обумовлена умова нарахування процентів за неправомірне користування кредитом після строку кредитування і що така умова відповідає диспозиції норми, викладеній у частині другої статті 625 ЦК України, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання за цією угодою. Аналогічні висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15.04.2021р. у справі № 352/1999/14-ц. Як свідчать матеріали справи, постановою Апеляційного суду Львівської області від 13.03.2018р. у справі № 464/4936/14-ц було відмовлено позивачу у стягненні з відповідача 26 155,15 швейцарських франків заборгованості за тілом кредиту у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності. Враховуючи те, що постановою Апеляційного суду Львівської області від 13.03.2018р. у справі № 464/4936/14-ц відмовлено позивачу про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, то таке зобов`язання відповідача перед позивачем вважає натуральним, вимога за яким не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, а тому позивач не має права нараховувати на таке натуральне зобов`язання проценти річних згідно ч.2 ст. 625 ЦК України ні в розмірі 3 % річних, ні в будь-якому іншому розмірі. Вказує, що у відзиві на позовну заяву було здійснено покликання на необхідність застосування наслідків спливу позовної давності. В оскаржуваному рішенні суду зазначено, що доводи сторони відповідача про необхідність застосування наслідків спливу позовної давності не заслуговують уваги суду.

В судове засідання відповідачне з`явився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у його відсутності зважаючи на те, що такий повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, доказів поважності причин неявки представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Клопотання представника ОСОБА_2 ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю представника Квіткіна Ю.М., колегія суддів вважала необґрунтованим та відхилила зважаючи на те, що будь-яких доказів на підтвердження будь-якого захворювання, а тим більше такого, що унеможливлювало б участь у судовому засіданні представником подано не було. Окрім цього, будь-яких доводів, а також доказів поважності причин неявки самого відповідача наведено не було.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив на позовну заяву, апеляційної скарги, а також усних та письмових пояснень учасників справи в судах першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 525, 526, 530, 610, 612, 617,625, 1050 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 5, 12,13, 81, 141, 258, 263, 265 ЦПК України, постанови Верховного Суду у справах № 5017/1987/2012, від 26.10.2018 у справі №918/329/16, від 05.03.2019 № 5017/1987/2012, висновки Великої Палати ВС у постановах від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц та від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц, та задовольняючи позов, виходив з того, що 09.08.2006 між АТ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_2 укладено договір № 0 про надання споживчого кредиту. Відповідно до умов договору, Банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 41 700 шв.франків, а відповідач зобов`язався повернути наданий кредит у розмірі та в строки, передбачені графіком погашення кредиту не пізніше 09.01.2013, сплачувати проценти. У зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань з боку відповідача за заявою позивача приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Степурою О.В. вчинено виконавчий напис від 22.12.2009 за реєстровим номером 1487 про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 з метою погашення заборгованості в гривневому еквіваленті в розмірі 224 573,33 грн. У зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань з боку відповідача, станом на 25.08.2020 заборгованість по кредиту залишилась і складає 25 851,57 шв.франків, проценти у підвищеному розмірі за договором за три роки перед подачею позову становлять 21, 98% річних на суму 16 272,99 шв.франків відповідно до положень ст.625 ЦК України. З довідки розрахунку заборгованості вбачається що з урахуванням положень ст.625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачу нараховані проценти 21,98% річних, за період з 09.08.2017 по 10.08.2020 їх розмір складає 16 272,99 ш.франки (а.с.59-60). Вказаний розрахунок є повним, чітким, об`єктивним, стороною відповідача його правильність не спростована. Тому суд вважає вказаний документ належним та допустимим доказом і бере за основу при винесенні цього рішення. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд вважав встановленим та доведеним, що сторони, діючи вільно, на власний розсуд, уклали кредитний договір. При цьому, суд врахував, що правомірність укладеного між сторонами кредитного договору як правочину ким-небудь із сторін не оспорена, він є чинним і обов`язковим для виконання. Банк надав відповідачу кредитні кошти, які останній повинен був повертати шляхом внесення щомісячних платежів. Однак, як встановлено судом, відповідач порушив умови укладеного кредитного договору, не повернув тіло кредиту, наявність судових рішень про відмову у задоволенні позову про стягнення за пропуском строку позовної давності не припиняє правовідносин сторін цього договору, не позбавляє кредитора права на отримання сум передбачених ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України за весь час прострочення. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Тому з відповідача слід стягнути проценти за неправомірне користування коштами в розмірі 16 272,99 шв.франків. Вважав необґрунтованими посилання сторони відповідача на практику Верховного суду, зокрема, на постанови у справі №727/4474/17 від 21.12.2020, №569/12918/16-ц від 02.09.2020, №442/398/15-ц від 18.03.2020 щодо натурального зобов`язання, оскільки обставини у наведених справах є відмінними від цієї справи. Отже, наведені стороною відповідача судові рішення Верховного Суду та правовідносини в даній справі ухвалені у справах з різними фактичними обставинами, тобто не стосуються висновків суду в даній справі щодо нарахування процентів за неправомірне користування грошовими коштами. Крім цього, доводи сторони відповідача про необхідність застосування наслідків спливу позовної давності не заслуговують уваги суду. Зважаюч на це, суд дійшов до висновку, що проценти за неправомірне користування грошовими коштами можуть правомірно стягуватись кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування. Якщо ж період прострочення триває більше трьох років, то в такому разі строк стягнення процентів за неправомірне користування кредитом обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову, тому даний позов підлягає задоволенню і з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за неправомірне користування кредитом у відповідності до ч.2 статті 625 ЦК України, у розмірі 21,98 річних з 09.08.2017 по 10.08.2020.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції обставинам, що мають значення та вимогам закону не відповідають, обставини які суд вважав встановленими не доведені, а тому рішення суду підлягає скасуванню.

31.08.2020р. АТ «Укрсиббанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з нього на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» заборгованості за процентами за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту №0 від 09.08.2006 року в розмірі 16272,99 швейцарських франків і судових витрат у вигляді судового збору в сумі 7343,28 грн.

В обґрунтування своїх вимог покликалися на те, що 09.08.2006 між АТ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_2 було укладено договір № 0 про надання споживчого кредиту. Відповідно до умов договору, Банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 41700 швейцарських франків, а відповідач зобов`язався повернути наданий кредит у розмірі та в строки, передбачені графіком погашення кредиту не пізніше 09.01.2013, сплачувати проценти. У зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань з боку відповідача за заявою позивача приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Степурою О.В. вчинено виконавчий напис від 22.12.2009 за реєстровим номером 1487 про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 з метою погашення заборгованості в гривневому еквіваленті в розмірі 224 573,33 грн. 04.04.2018 виконавчий напис повернутий без виконання у зв`язку з дією мораторію відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». У травні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Постановою Верховного Суду від 16.06.2020 у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом відмовлено. Оскільки станом на 25.08.2020 та на день подання позову кредитні зобов`язання відповідачем не виконані, заборгованість по кредиту складає 25 851,57 шв. франків, тому просили стягнути з відповідача заборгованість за прострочення виконання грошового зобов`язання проценти у підвищеному розмірі за три роки перед подачею позову в розмірі 16 272,99 швейцарських франків відповідно до положень ст.625 ЦК України, а також відшкодувати судові витрати.

Як вбачається з матеріалів справи, дійсно 9.08.2006 між АТ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_2 було укладено договір № 0 про надання споживчого кредиту. Відповідно до умов договору, Банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 41 700 шв.франків, а відповідач зобов`язався повернути наданий кредит у розмірі та в строки, передбачені графіком погашення кредиту не пізніше 09.01.2013, сплачувати проценти.

У зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань з боку відповідача за заявою позивача приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Степурою О.В. вчинено виконавчий напис від 22.12.2009 за реєстровим номером 1487 про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 з метою погашення заборгованості в гривневому еквіваленті в розмірі 224 573,33 грн.

Як вказує Банк та вбачається із розрахунків заборгованості наданих позивачем, у зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань з боку відповідача, Банком станом на 25.08.2020 нарахована заборгованість за кредитом у розмірі 25851,57 шв. Франків та проценти у підвищеному розмірі за договором за три роки перед подачею позову становлять 21,98% річних на суму 16 272,99 шв. Франків, як вважає Банк, відповідно до положень ст.625 ЦК України.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 29 грудня 2016 року у справі №464/4936/14 позов ПАТ «УкрСиббанк» було задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 09 серпня 2006 року № 0 у розмірі 55 575,88 швейцарських франків.

Проте, Постановою Апеляційного суду Львівської області від 13 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 29 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено.

Також, Постановою Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №464/4936/14 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задоволено частково. Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 29 грудня 2016 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 13 березня 2018 року скасовано в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, нарахованої з 16 вересня 2009 року, та ухвалено в цій частині нове судове рішення. У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, нарахованої з 16 вересня 2009 року, відмовлено. В іншій частині постанову Апеляційного суду Львівської області від 13 березня 2018 року залишено без змін.

Постанова Верховного Суду мотивована, тим, що 09 серпня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 41 700,00 швейцарських франків, зі сплатою 8,99 процентів річних, з кінцевим строком повернення кредитних коштів та сплати процентів за його користування до 09 січня 2013 року. В березні 2009 року ОСОБА_2 припинив виконання зобов`язання за кредитним договором в частині сплати щомісячних платежів по поверненню кредиту. 22 грудня 2009 року за зверненням позивача приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Спетурою О. В. вчинено виконавчий напис № 1487 про звернення стягнення на предмет іпотеки (квартиру), якою був забезпечений кредитний договір № 0 від 09 серпня 2006 року. У виконавчому написі строк повернення кредиту визнаний таким, що настав 16 вересня 2009 року. Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості, станом на 28 квітня 2015 року банк нарахував ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 09 серпня 2006 року № 0 у розмірі 55 575,88 швейцарських франків, з яких: заборгованість за тілом кредиту 26 155,15 швейцарських франків, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом 29 420,73 швейцарських франків.

Кредитним договором визначено кінцевий термін повернення кредиту

09 січня 2013 року. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору, ПАТ «УкрСиббанк» направило на адресу відповідача вимогу про дострокове повернення кредиту у повному обсязі до 16 вересня 2009 року, а тому саме з цієї дати настав строк повного погашення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, право ПАТ «УкрСиббанк» нараховувати проценти за користування кредитом, комісію за обслуговування кредиту, пеню та штраф припинилося зі спливом строку кредитування 16 вересня 2009 року, а тому починаючи із зазначеної дати банк не мав права нараховувати проценти за користування кредитом.

Тому, Верховний Суду у постанові від 16.06.2020 року у справі №464/4936/14-ц дійшов висновку, що строк кредитування закінчився 16 вересня 2009 року, а за захистом порушеного права ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду 22 травня 2014 року, законним та обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про пропуск позивачем позовної давності, що з урахуванням заяви відповідача ОСОБА_2 про її застосування відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентам за користування кредитом, нарахованої до 16 вересня 2009 року.

Як вбачається із матеріалів справи позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за процентами за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором в серпні 2020 року.

Як, також, вбачається із розрахунків заборгованості наданих банком, Банк нараховував відсотки, про стягнення яких просить за ставкою 21,98 та 10,99 відсотків річних, що не було передбачено договором та будь-якими домовленостями між сторонами, крім цього як вказано вище Банк не вправі нараховувати відсотки за користування кредитом після 16.09.2009 року, тобто після спливу строку кредитування.

Також, слід вказати і про те, що між сторонами не було погоджено жодних умов, відповідно до ст. 625 ЦК України, про збільшення 3 % річних, які передбачені до сплати за вказаною статтею та умовами 1.3.2 та 9.2 Договору, як вказує Банк, не було передбачено збільшення цієї відсоткової ставки, а збільшення процентної ставки, що нараховувалась за користування кредитом.

Окрім цього, ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З розрахунків заборгованості вбачається що з урахуванням положень ст.625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачу нараховані проценти 21,98% річних, за період з 09.08.2017 по 10.08.2020 їх розмір складає 16 272,99 швейцарські франки (а.с.59-60), що не є нарахуванням згідно ст. 625 ЦК України, а є нарахуванням відсотків на власний розсуд, не у відповідності до умов договору та вимог закону.

Відповідно нарахування відсотків у період з 9.08.2017 року по 10.08.2020 року, про стягнення яких просить Банк слід вважати безпідставним, як і позовні вимоги.

Крім цього, згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Згідно ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом.

За ст. 267 ЦК України, особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідачем (в особі представника) подано у суді першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності.

Тому, навіть якщо припустити, що відсотки про стягнення яких просить позивач є погоджені між сторонами збільшені відсотки за ст. 625 ЦК України, враховуючи те, що позивачем пропущено строк позовної давності до основної вимоги, про що йшлося вище, відтак такий строк пропущено і до інших похідних вимог, зокрема, і нарахування відсотків за ст. 625 ЦК України.

Зважаючи на вказане, у суду не було підстав для задоволення позову, як безпідставного.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід вважати обґрунтованими та саму скаргу слід задовольнити. Рішення ж суду першої інстанції слід скасувати з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 08 квітня 2021 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким в задоволенні позову Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 28 січня 2022 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

М.М. Шандра