Справа № 278/1776/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2022 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Дубовік О. М., за участю секретаря судового засідання Мороз К. Г., розглянувши за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою заступника керівника Житомирської окружної прокуратури Кравцова Г. Є. в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області до ОСОБА_1 , Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання повернути земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Житомирської окружної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, звернувся до суду з вище вказаною позовною заявою.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що п. 1 рішення № 983 від 28.11.2019 року Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської обюласті «Про надання дозволу на виготовлення землевпорядних документацій із землеустрою» вирішено, серед іншого, надати дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а саме: земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,15 га по АДРЕСА_1 .

У подальшому, п. 1 рішення Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської обюласті № 1269 від 08.10.2020 року «Про затвердження документацій із землеустрою та надання земельних ділянок у власність» вирішено, серед іншого, затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 0,1103 га кадастровий номер :02:001:1866 по АДРЕСА_1 та передати її у власність ОСОБА_1 .

Позивач із зазначеними рішеннями не погоджується та вважає їх такими, що прийняті з грубим порушенням вимог закону та права комунальної власності на зазначену земельну ділянку.

Враховуючи вищезазначене, заступник керівника Житомирської окружної прокуратури просить суд:

визнати незаконним та скасувати п. 1 рішення Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 983 від 28.11.2019 року «Про надання дозволу на виготовлення землевпорядних документацій із землеустрою» в частині надання ОСОБА_1 дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості);

визнати незаконним та скасувати п. 1 рішення Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 1269 від 08.10.2020 року «Про затвердження документацій із землеустрою та надання земельних ділянок у власність» в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 0,1103 га, кадастровий номер :02:001:1866 по АДРЕСА_1 та передачі зазначеної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 ;

зобов`язати ОСОБА_1 повернути у комунальну власність Станишівської об`єднаної територіальної громади Житомирського району Житомирської області земельну ділянку, кадастровий номер :02:001:1866;

скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, кадастровий номер :02:001:1866 (запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 39245871).

У відзиві на позовну заяву (а.с. 89-94) представник Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області просить відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що на момент звернення до суду із даним позовом, прокурором не було надано належних доказів, а саме рішення судів, або іншого компетентного органу про встановлення бездіяльності ГУ Держгеокадастру у Житомирській області, невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави.

Прокурор не обґрунтував наявності визначених законодавством підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, зокрема не довів, що компетентний орган, якого прокурор зазначив як позивача, не здійснює своїх повноважень щодо захисту інтересів держави, а також про доцільність захисту інтересів держави, а також про доцільність захисту інтересів держави в суді та фактичного наявного порушення цих інтересів.

У запереченнях на відзив Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області (а.с. 107-113) позивач зазначив, що відповідач жодним чином не заперечує та не спростовує того факту, що спірна земельна ділянка розміщується в межах прибережної захисної смуги річки Тетерів. Отже, відповідно до положень Земельного кодексу України, дані земельні ділянки відносяться до земель водного фонду України, які не можуть перебувати у приватній власності, тому представником відповідача не надано жодного належного заперечення щодо підстав позову прокурора.

З приводу заперечень представника відповідача щодо відсутності у прокурора підстав для представництва держави у даному випадку, прокурор послався на ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», постанову Великої палати Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі 912/2385/18, постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 року у справі № 903/129/18.

Просить задовольнити позовну заяву та проводити подальший розгляд справи з урахуванням відповіді на відзив.

Представником Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області подано заперечення на відповідь на відзив (а.с. 127-130), у яких зазначає, що прокурором не подано належних доказів незаконності оскаржуваних рішень, а також віднесення спірної земельної ділянки до земель водного фонду.

Також, вважає безпідставними та необґрунтованими твердження прокурора про достатність підстав для представництва інтересів держави в особі ГУ Держгеокадастру у Житомирській області.

Прокурор Костишин О. Д. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав; просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, з врахуванням відповіді на відзив на позовну заяву. Зазначив, що спірна земельна ділянка відноситься до водного фонду; відповідачам було відомо про існування обмежень на момент передачі у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки. Також наголосив, що у даному випадку мав бути розроблений відповідний проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а не технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Представник відповідача Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області позовні вимоги не визнала; просила відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Пояснила, що земельна ділянка не була заново сформована, тому була виготовлена саме технічна документація; відстань до зрізу води нічим не встановлена. Окрім того, вважає, що прокурор взагалі не може звертатись з таким позовом.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився; про дату час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, однак усі поштові відправлення, що скеровувались останньому, повернулись на адресу суду не врученими адресату з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 100-101, 137, 142-143, 145-146, 156-157, 160-161, 162-165, 170-171).

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідач ОСОБА_1 є власником 1/3 частки житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 21-22, 41, 42). Частка в даному нерухомому майні належить відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 40).

07.10.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області із заявою про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості): відомості про земельну ділянку: місце розташування: АДРЕСА_2 ; орієнтовний розмір 0,15 га; цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 20).

Згідно витягу з рішення двадцять дев`ятої сесії сьомого скликання Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 983 від 28.11.2019 року та додатку № 1 ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) (а.с. 18. 19).

Відповідно до зазначеного додатку № 1, орієнтовна площа земельної ділянки 0,1500 га, місце розташування: АДРЕСА_1 , цільове призначення: В 02.01. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель: землі житлової і громадської забудови (а.с. 19).

21.09.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області із завою з проханням затвердити документацію із землеустрою з правом передачі у власність земельної ділянки площею 0,1103 га, для будівництва і обслуговування земельної ділянки на території Житомирського району в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:1866 (а.с. 26).

29.08.2020 року ОСОБА_1 звернувся до ФОП ОСОБА_2 щодо виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки (а.с. 30) та того ж дня було погоджено та затверджено технічне завдання з данного приводу (а.с. 29).

ФОП ОСОБА_2 розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 0,1103 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 27-55)

Відповідно до пояснювальної записки (а.с. 30) на всю земельну ділянку встановлено обмеження - Прибережна захисна смуга вздовж річок, навколо водойм та на островах - код 05.02.

З протоколу погодження меж від 29.08.2020 року вбачається, що на використання земельної ділянки площею 0,1750 га наявні обмеження - прибережна захисна смуга вздовж річок навколо водойм та на островах - код 05.02 (а.с. 33).

Заявою, зареєстрованою в реєстрі за № 9531-9535 від 29.08.2020 року та угодою про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою, визначено порядок користування земельною ділянкою, загальною площею 0,1750 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 33, 34); земельна ділянка, загальною площею 0,1103 га - є у фактичному користуванні ОСОБА_1 .

Згідно плану земельної ділянки та порядку користування, на всю земельну ділянку встановлено обмеження: прибережна захисна смуга вздовж річок, навколо водойм та на островах - код 05.02. (а.с. 34, 35, 36)

Відповідно до переліку обмежень щодо використання земельної ділянки від 29.08.2020 року № б/н, земельна ділянка загальною площею 0,1103 га, цільове призначення: 02.01. Для ведення будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель: землі житлової та громадської забудови, місце розташування: АДРЕСА_1 має обмеження у використанні, а саме: код 05.02. Прибережна захисна смуга вздовж річок, навколо водойм та на островах (а.с. 38).

Рішенням Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області тридцять дев`ятої сесії сьомого скликання № 1269 від 08.10.2020 року затверджено технічні документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передано у власність згідно додатку № 1 (а.с. 24).

Згідно додатку № 1 до рішення Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 1269 від 08.10.2020 року (а.с. 25), в тому числі і ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку на підставі затвердженої технічної документації із землеустрою, а саме: ділянку площею 0,1103 га, кадастровий номер :02:001:1866, цільове призначення: В.02.01. Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-020 від 15.09.2020 року (а.с. 51-55) інформація про зареєстроване право в Державному земельному кадастрі стосовно земельної ділянки загальною площею 0,1103 га з кадастровим номером :02:001:1866, цільове призначення: 02.01. Для ведення будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель: землі житлової та громадської забудови, місце розташування: АДРЕСА_1 - відсутня; вид обмеження у використанні земельної ділянки: прибережна захисна смуга вздовж річок, навколо водойм та на островах.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших майнових реєстрів № 261768786 від 16.06.2021 року (а.с. 56) вбачається, що земельна ділянка, кадастровий номер :02:001:1866, площа 0,1103 га, належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , номер запису про право власності/довірчої власності: 39245871.

Відповідно до викопіювання з генерального плану с Зарічани Житомирського району Житомирської області (а.с. 131) спірна земельна ділянка згідно генерального плану с. Зарічан відноситься до земель житлової і громадської забудови.

20.05.2021 року Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області скерувало до Житомирської окружної прокуратури лист за № 10-6-0.6-2590/2-21, у якому зазначило, що не має можливості вжити зходи реагування, у тому числі представницького характеру, у зв`язку із обмеженим фінансуванням та не заперечує щодо звернення Житомирською окружною прокуратурою до суду з відповідним позовом (а.с. 61).

Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень статті 13 ЦПК України (тут і надалі - в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно ч. ч. 4, 5 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, у пункті 26 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц).

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах (частина друга статті 4 ЦПК України).

У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою (частина третя статті 56 ЦПК України).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у редакції, чинній на час звернення до суду).

Так, наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший - третій частини четвертої статті цього ж Закону)

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу (пункт 70 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 ;року у справі № 587/430/16-ц). Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини п`ятої статті 56 ЦПК України).

Прокурор, встановивши той факт, що приватизація земельної ділянки відбулася з порушенням вимог законодавства і вказані дії призвели до порушення прав територіальної громади, яка є невід`ємною частиною держави, а орган, який мав би контролювати вказані порушення, фактично самоусунувся, має право звертатися до суду з цим позовом.

Отже, суд не погоджується з доводами представника відповідача щодо відсутності у прокурора повноважень на представництво інтересів держави та вважає, що прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі та звернувся до суду як самостійний позивач.

Судом встановлені наступні правовідносини, які регулються наступними нормами права.

На час набуття відповідачем ОСОБА_1 права на спадщину, перехід права на земельну ділянку було урегульовано таким чином.

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно частин першої, четвертої статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Відповідно до частини першої статті 86 ЗК України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами; за рішенням суду (пункти «б» і «г») частини першої статті 87 ЗК України 2001 року).

Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення часток - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Частинами четвертою та п`ятою статті 89 ЗК України встановлено, що співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Тобто до спадкоємця - відповідача ОСОБА_1 на підставі положень статей 120 ЗК України та статті 377 ЦК України перейшло право власності на земельну ділянку, яка належала спадкодавцю ОСОБА_3 , у відповідній ідеальній частці, яка має бути надана для обслуговувння частки будинку.

Відповідно до статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі.

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Як вбачається з копії свідоцтва про право на спадщину від 06.09.2019 року (а.с. 40), відповідач набув право власності на 1/3 ідеальну частку житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з частиною першою статті 125, частиною першою статті 126 ЗК України у редакції, чинній на момент набуття відповідачем ОСОБА_1 права власності на будинок в порядку спадкування, право власності на земельні ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

За спадкодавцем право власності або користування земельною ділянкою не було оформлено за життя, відтак ОСОБА_1 мав звернутись до відповідних органів влади з метою такої реєстрації відповідного права за ним.

Згідно з частиною першою статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Як убачається з положень частини другої статті 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами статті 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належать, зокрема: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

За змістом частин 1, 2 статті 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Статтею 3 Водного кодексу України закріплено, що усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: 1) поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; 2) підземні води та джерела; 3) внутрішні морські води та територіальне море.

За змістом статті 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті, зокрема: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами.

Згідно з частиною першою статті 85 Водного кодексу України порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством.

Відповідно до пункту «а» частини першої та частини другої статті 58 Земельного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами. Для створення сприятливого режиму вздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водних об`єктів встановлюються водоохоронні зони, межі яких зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації на місцевому та регіональному рівнях. Відомості про межі водоохоронних зон вносяться до Державного земельного кадастру.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2018 року в справі № 372/2180/15-ц дійшла висновку про те, що до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Відповідно до частини першої статті 58 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами.

За положеннями частини першої статті 60 ЗК України та частини першої статті 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.

Відповідно до частини другої статті 60 ЗК України, частини другої статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів.

За змістом статті 88 ВК України у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом.

Згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів; влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо; миття та обслуговування транспортних засобів і техніки.

Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватися, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Режим господарської діяльності на земельних ділянках прибережних захисних смуг уздовж річок, навколо водойм та на островах встановлюється законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 87 ВК України зовнішні межі водоохоронних зон визначаються за спеціально розробленими проектами.

Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них встановлюються Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 87 ВК України).

Згідно з пунктами 1, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 (далі - Порядок; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), Розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації. Проекти цих зон розробляються на замовлення фізичних та юридичних осіб, узгоджуються з власниками землі, землекористувачами, Мінприроди, Держводагентством та територіальними органами Держгеокадастру, а на території Автономної Республіки Крим - з органами виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань екології та природних ресурсів, водного господарства та земельних ресурсів і затверджуються відповідними місцевими органами виконавчої влади або виконавчими комітетами рад.

Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50, 54 Закону України «Про землеустрій».

Таким чином, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання, оскільки прибережна захисна смуга це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Зазначена правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року в справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18).

Відтак, суд констатує, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:1866 відноситься до земель водного фонду, так як повністю знаходиться в межах прибережної захисної смуги, що відповідає вимогам ст. 4 ВК України.

Законодавством України чітко встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Статтею 59 Земельного кодексу України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди.

Так, частиною 4 статті 59 Земельного кодексу України (у редакції , чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом.

За змістом частини 2 статті 59 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми.

Частинами 1, 3 статті 63 ЗК України, в редакції на час прийняття оспорюваного рішення сільської ради, передбачалося, що для забезпечення експлуатації та захисту від забруднення, пошкодження і руйнування каналів зрошувальних і осушувальних систем, гідротехнічних та гідрометричних споруд, водойм і гребель на берегах річок виділяються земельні ділянки смуг відведення з особливим режимом використання. Земельні ділянки в межах смуг відведення надаються для створення водоохоронних насаджень, берегоукріплювальних та протиерозійних гідротехнічних споруд, будівництва переправ тощо.

Пунктом «ґ» частини 4 статті 83 Земельного кодексу України закріплено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до правової позиції, наведеної у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року в справі № 6-16цс14, згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Матеріали цивільної справи не містять доказів того, що органами місцевого самоврядування чи органами державної влади виконувалися дії із замовлення проекту визначення меж прибережних захисних смуг, затвердження відповідної землевпорядної документації та інформування про це заінтересованих осіб.

Аналіз вищевикладеного дає підстави для висновку, що, приймаючи оскаржувані рішення щодо передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_1 , Станишівська сільська рада Житомирського району Житомирської області діяла з порушенням вимог Земельного та Водного кодексів України, та не у відповідності із суспільними та публічними інтересами.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам (пункт «а» статті 21 ЗК України).

Таким чином, за змістом частин 1, 2 статті 3, статті 4 Водного кодексу України, пункту "а" частини 1 статті 58, частини 4 статті 59, статті 60, частини 1 статті 84 Земельного кодексу України, у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин, землі під водними об`єктами, зокрема, зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Згідно з частиною 2 статті 186-1 Земельного кодексу України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта (крім проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи), подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (ч. 9 ст. 118 ЗК України).

Статтею 50 Закону України «Про землеустрій» визначено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Відповідно до ст. 55 зазначеного Закону, встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо- геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Згідно п. 1.2. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 18.05.2010 № 376, встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації і землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (п. 2.1. Інструкції).

Відповідно до п.4.3. Інструкції відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

За таких обставин, необхідним було погодження на відведення спірної ділянки відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування, проте, у даному випадку проект землеустрою на відведення спірної земельної ділянки ОСОБА_1 погодження не проходив, а у затвердженій рішенням Станишівської сільської ради № 1269 від 08.10.2020 року технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 0,1103 га кадастровий номер :02:001:1866 по АДРЕСА_1 чи будь-яких інших документах, на підставі яких приймалися спірні рішення, відсутні відомості про формування зазначеної земельної ділянки на підставі будь-якої іншої документації із землеустрою чи оформлення на неї прав заявником чи третіми особами, в тому числі, такі відомості відсутні у пояснювальній записці до технічної документації.

Отже, спірну земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка) відведено на підставі розробленої, погодженої та затвердженої не у відповідності до вимог Закону технічної документації.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що Станишівською сільською радою Житомирського району Житомирської області було здійснено зміну цільового призначення оспорюваної земельної ділянки з порушенням вимог чинного законодавства, що в наслідку призвело до того, що землі водного фонду було передано у приватну власність.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частиною першою статті 393 Цивільного кодексу України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Згідно з частиною першою статті 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Положення статті 152 Земельного кодексу України визначають, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням прав володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 321 Цивільного кодексу України, якими визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

При цьому, суд враховує правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року в справі № 469/1393/16-ц, відповідно до якої землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема, зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Аналогічні за змістом висновки Верховного Суду наведені у постановах: від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц.

З вищезазначеного вбачається, що Станишівською сільською радою Житомирського району Житомирської області при прийнятті рішення № 1269 від 08.10.2020 року «Про затвердження документацій із землеустрою та надання земельних ділянок у власність»», порушено порядок надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки, оскільки не дотримано вимог чинного на той час законодавства.

Суд вважає доведеним, що спірна земельна ділянка, яка передана ОСОБА_1 за оскаржуваними рішеннями Станишівської мільської ради Житомирського району Житомирської області, належить до земель водного фонду, щодо яких установлено спеціальний правовий режим обмеження в обороті (статті 20, 21, 60, 61,63,84 ЗК України та статті 88, 89 ВК України).

Отже, п. 1 рішення Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 983 від 28.11.2019 року "Про надання дозволу на виготовлення землепорядних документацій із землеустрою" в частині надання ОСОБА_1 дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та п. 1 рішення Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 1269 від 08.10.2020 року "Про затвердження документацій із землеустрою та надання земельних ділянок у власність" в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 0,1103 га кадастровий номер :02:001:1866 по АДРЕСА_1 та передачі земельної ділянки кадастровий номер :02:001:1866 у власність ОСОБА_1 , є такими, що прийняті з порушенням діючого законодавства, а тому їх необхідно визнати незаконним та скасувати.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таким чином, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів є:

- судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав;

- судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав;

- судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав, законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 28.10.2020 у справі № 910/10963/19, від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19, від 20.08.2020 у справі № 916/2464/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19, від 23.06.2020 у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19.

Відтак, позовна вимога щодо скасування державної реєстрації права приватної власності за ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку також підлягає до задоволення.

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

Залежно від обставин справи вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку суд може кваліфікувати як негаторний позов. Такий позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу.

Однак, на переконання суду, такий спосіб захисту протирічить принципам захисту порушеного права, оскільки Станишівська сільська рада Житомирського району Житомирської області у данній справі виступає відповідачем. У той же час позивач - Житомирська обласна прокуратура просить суд зобов`язати ОСОБА_1 повернути у комінальну власність Станишівської об`єднаної територіальної громади Житомирського району Житомирської області спірну земельну ділянку. Оскільки територіальну громаду при розгляді справ у судах представляє юридична особа - відповідна сільська рада, на користь відповідача - Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області не може бути повернено дану земельну ділянку, відтак відповідач не може бути одночасно особою, на користь якої можуть бути задоволені позовні вимоги.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що вимога прокурора щодо зобов`язання повернути у власність держави в особі Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області спірну земельну ділянку, яка вибула з володіння держави незаконно до відповідача ОСОБА_1 , у фактичному володінні якого вона перебуває, задоволенню не підлягає.

Враховуючи вище викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 3400,00 грн з кожного, пропорційно задоволеним вимогам

Керуючись ст. ст. 2-5,12-13, 76-81, 141, 259-265, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву заступника керівника Житомирської окружної прокуратури Кравцова Г. Є. в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області до ОСОБА_1 , Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання повернути земельну ділянку - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати п. 1 рішення Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 983 від 28.11.2019 року "Про надання дозволу на виготовлення землепорядних документацій із землеустрою" в частині надання ОСОБА_1 дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Визнати незаконним та скасувати п. 1 рішення Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 1269 від 08.10.2020 року "Про затвердження документацій із землеустрою та надання земельних ділянок у власність" в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 0,1103 га кадастровий номер :02:001:1866 по АДРЕСА_1 та передачі земельної ділянки кадастровий номер :02:001:1866 у власність ОСОБА_1 .

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер :02:001:1866 (запис про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 39245871).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути зі Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області на користь Житомирської окружної прокуратури 3400,00 грн судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Житомирської окружної прокуратури 3400,0 грн судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 13.06.2022 року.

Суддя О. М. Дубовік