Єдиний унікальний номер: 448/1278/21
Провадження № 2/448/63/22
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

25.05.2022 місто Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області у складі:

головуючої судді - Гіряк С.І.

за участі секретаря судового засідання - Рушеляк Г.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Мостиська цивільну справу за позовом:

позивача ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ),

до

відповідача ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору:

Приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Кубара Олександра Степанівна (місцезнаходження: вул. Будзиновського, 4, м. Мостиська, Львівська обл., індекс: 81300)

вимоги позивача: про визнання недійсним договору дарування Ѕ частини житлового будинку

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Борисенко В.В.,

відповідач - не з`явилася,

представник відповідача - не з`явилася

третя особа - не з`явилася,

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

1. Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до відповідачки ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Кубара О.С. з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_2 , укладений 04.06.2020 між ним та відповідачкою, посвідчений Приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Кубарою О.С. за № 417 та припинити право власності відповідачки на Ѕ частину вказаного будинку, а також стягнути з неї судові витрати.

2. В обґрунтування позову посилається на те, що позивачеві та його синові ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві спільної часткової власності (по 1/2 частки) належав зазначений будинок, який в цілому складається з 2-х житлових кімнат, загальною площею 50,3 кв.м., житловою площею 25,8 кв.м. Вказує, що за життя свого сина, 14.11.2012 року позивач письмово розпорядився своїм майном, склавши заповіт, посвідчений секретарем Зав`язанцівської сільської ради Львівської області Партем О.І., згідно з яким все своє майно, в тому числі Ѕ частку вказаного житлового будинку, заповів сину ОСОБА_3 . Вказана обставина свідчить про той факт, що після своєї смерті позивач бажав, щоб саме син позивача став повноправним власником житлового будинку в цілому.

3. Звертає увагу, що позивач є особою похилого віку (78 років), пенсіонером по віку, з 2004 року важко хворіє (діагноз: спайкова хвороба черевної порожнини, гостра кишкова непрохідність), у 2011 році переніс складну операцію із роз`єднань зрощень тонкої кишки, трансназальну інкубацію тонкої кишки і потребує постійного стороннього догляду.

4. Посилається на те, що на початку червня 2020 року у зв`язку із важкою хворобою сина, відповідачка ОСОБА_2 , яка є його невісткою, запропонувала позивачу свої послуги по забезпеченню його доглядом, харчуванням, утриманням житлового будинку в належному стані. Замість цього, вона попросила відписати їй, належну позивачу Ѕ частину житлового будинку шляхом укладення в нотаріуса договору довічного утримання (догляду). Із вказаною пропозицією ОСОБА_2 позивач погодився і 04.06.2020 року уклав з нею у Приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Кубари О.С. (третьої особи у справі) договір, тексту якого в силу старості та поганого зору позивач не читав, однак, вважав, що в ньому передбачені всі права і обов`язки, про які домовився із відповідачкою.

5. Звертає увагу суду на той факт, що нотаріусом не було зачитано вголос тексту оспорюваного договору та не надано йому примірник такого. На даний час у нього відсутній оригінал примірника договору дарування.

6. Про укладення договору дарування довідався лише у вересні 2021 року, після погроз відповідачки ОСОБА_2 вигнати позивача з житлового будинку, тому в розумінні ст. 728 ЦК України строк для звернення до суду не пропустив.

7. Стверджує, що таким чином, відповідачка обманним шляхом змусила його підписати договір дарування, а він в силу свого похилого віку та безпорадного стану (старече слабоумство, важкі хвороби, збіг тяжких життєвих обставин, зокрема смертельна хвороба сина) не розумів який насправді документ підписав.

8. Вказує, що помилився щодо правової природи правочину, оскільки, насправді хотів укласти договір довічного утримання. Договір дарування є вкрай невигідним правочином для нього, оскільки, на даний час йому 78 років, він постійно потребую сторонньої допомоги та підтримки.

9. Звертає увагу суд на ту обставину, що відповідачка не проживає разом з ним, а є лише зареєстрованою, так як проживає в АДРЕСА_3 у зв`язку з чим, не може йому надавати жодної допомоги. Крім того, відповідачка не є близькою особою для позивача, що додатково підтверджує той факт, що відповідачка ввела його в оману щодо правової природи договору дарування. Зазначає, що має інших родичів (дружина, донька), які б могли доглядати його та доглядають позивача, тому мають отримати його частку будинку у спадок.

10. Також просить Суд врахувати, що договір дарування був укладений під впливом тяжкої обставини, а саме смертельної хвороби сина, важкої хвороби позивача та його безпомічного стану. Зазначає, що є пенсіонером, постійно потребую сторонньої допомоги та додаткових матеріальних коштів на ліки та утримання, а тому укладення договору дарування невигідним для нього, а сам договір дарування не відповідає його внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися.

11. Також, позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, вказує на фіктивність договору дарування та його удаваність, оскільки, договір дарування був укладений з метою приховати договір довічного утримання.

12. За наведених обставин вимушений звернутися до суду, стверджуючи недійсність укладеного договору, позивач, посилаючись на статті 203, 215, 229, 230, 234, 235 ЦК України просить визнати його недійсним.

13. Представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що заперечує проти позову в повному обсязі, вважає позовні вимоги повністю необґрунтованими.

14. В обґрунтування відзиву покликається на те, що позов базується лише на формальних, абстрактних та заплутаних міркуваннях, не підтверджених доказами та законодавством України, а також намаганням позивача заплутати суд за допомогою підміни понять, фактів, тлумачення законодавства та судової практики на власний суб`єктивний розсуд.

15. Звертає увагу, що позивач у позовній заяві зазначає, що оспорюваний договір дарування був укладений ним під час його важкої хвороби та безпомічного стану і ці обставини підтверджуються виписками з його медичної картки, однак, не долучив до позовної заяви жодних доказів для підтвердження вищезазначеного. Так, з медичних документів доданих позивачем до позовної заяви вбачається, що такий мав проблеми зі здоров`ям у 2004 році (виписка із медичної карти стаціонарного хворого №3673/250) та у 2011 році (виписка із медичної карти стаціонарного хворого №19618), однак, жодних медичних документів, які б свідчили про важку хворобу чи інші проблеми зі здоров`ям на момент укладення договору чи до його укладення у 2020 році відповідач не надав. Також, не додав й документа, який би свідчив про перебування позивача під постійним стороннім доглядом у 2020 році.

16. Зазначає, що додані позивачем медичні документи не свідчать про наявність у позивача таких захворювань, як психічні розлади (деменція; олігофренія: ідіотія, імбецильність; слабоумство, шизофренія, епілепсія тощо), відсутні докази, того, що позивач перебував на диспансерному обліку в невропатолога та/або психіатра, окуліста.

17. Стверджує, що позивач не надав жодних належних та допустимих доказів у підтвердження того, що договір дарування ним укладався під час його важкої хвороби та безпомічного стану.

18. Крім того, зазначає, що позивач у позовній заяві посилається на те, що він помилився щодо правової природи правочину і насправді хотів скласти договір довічного утримання. Отже, позивачу було відомо, що ним укладається саме договір дарування, який він вчинив, як стверджує нібито помилково, тому посилання на те, що він не розумів, який насправді документ він підписав не можуть братись до уваги, так як, про виявлену помилку він не повідомляв нотаріуса у присутності якого отримав свій примірник договору.

19. Звертає увагу, що позивач мотивуючи свої вимоги стверджує, що договір ним було укладено під впливом вчиненого відповідачкою обману. Однак, щодо таких тверджень є обґрунтований сумнів, оскільки, договір укладався у присутності сина позивача та чоловіка відповідачки ОСОБА_3 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ), який іншу Ѕ частини цього ж будинку, цього ж дня (04.06.2020) подарував відповідачці за договором дарування, посвідченого тим же приватним нотаріусом Яворівського нотаріального округу Львівської області Кубарою О.С. Тому жодного обману щодо укладення саме договору дарування відносно позивача не вчинялось.

20. Посилається на те, що з 2001 року відповідачка разом з своїм чоловіком проживали в спірному будинку, з яким за спільний сімейний бюджет зробили капітальний ремонт у будинку, а саме: заміну даху та покриття, заміну вікон, дверей, опалення, санвузла, побудували прибудову, гараж, погріб, встановили нову браму та паркан, провели внутрішні ремонтні роботи та оздоблення. Позивач сам ініціював укладення саме договору дарування та вчинив такий за доброю волею, так як з відповідачкою у них склались нормальні відносини і він вважав, що така заслуговує отримати його частку в будинку у дар.

21. Крім того, відповідачка є інвалідом третьої групи з протипоказанням роботи з тривалою ходою і на момент укладення договору дарування, позивачу було про це відомо і жодних зобов`язань щодо подальшого його утримання та догляду вона на себе не брала та не могла взяти у силу свого стану здоров`я. Крім того, позивач у позовній заяві вказав, що у нього є дружина і дочка, які його доглядають.

22. Відносно нібито погроз відповідачки вигнати позивача з будинку, то такі є неправдивими та вигаданими, оскільки, після укладення договору позивач залишився проживати у будинку, дана обставина була з ним обумовлена. Також, позивач вважався членом сім`ї власника будинку в розумінні статті 156 ЖК України, так як, в будинку проживав його син та чоловік відповідачки, тому право проживання за ним збереглося, що підтверджується будинковою книгою прописки громадян.

23. Крім цього, сторонами в пункті 9 зазначеного договору було узгоджено, що передачею відчужуваної Ѕ частини житлового будинку слід вважати підписання договору сторонами та одержанням оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. У відповідачки не було і не має жодних вимог про виселення позивача, до компетентних органів з приводу вказаного вона не зверталась та не має наміру.

24. Стверджує, що позовні вимоги є недоведеними, оскільки, не встановлено ні наявності помилки зі сторони дарувальника, ні відсутності волевиявлення позивача на укладення саме такого правочину як договір дарування. Факт подальшого проживання дарувальника у подарованому будинку після укладення договору дарування не є підставою для задоволення позову про оскарження договору дарування.

25. Крім того, представник відповідача зробила заяву про пропуск позивачем строку позовної давності, посилаючись на вимоги п. 5 ч. 2 ст. 258, ст. 728 ЦК України, згідно яких про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Вказує, що позивачем пропущено вказаний строк для звернення до суду, оскільки, договір дарування було укладено 04.06.2020, а до суду з даним позовом позивач звернувся у 05.10.2021, тобто з пропуском строку позовної давності. Мотивує, що позивач у позові вказує, що свій примірник договору у день укладення договору він не отримував, а отримав копію лише у вересні 2021 року, тому в розумінні ст. 728 ЦК України строк звернення до суду не пропущено, при цьому, як зазначає позивач, що помилився, так як, мав на меті укласти договір довічного утримання, а не договір дарування. Сам факт визнання позивачем помилки і свідчить про те, що відповідачу було відомо, що укладався договір дарування, тому до суду він міг звернутись у встановлені законом строки.

26. Таким чином, у позивача була суб`єктивна можливість з`ясувати правову природу вчиненого договору з моменту його укладення, отримати примірник договору чи копію такого, оскільки був стороною такого.

27. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Крім того, заявила про розподіл судових витрат та стягнення таких з позивача на підставі доказів, які будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

ІІ. Позиція учасників процесу

28. В судовому зсіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, пояснив, що спірний будинок був його власністю, проживав у ньому разом із сином та невісткою відповідачкою ОСОБА_2 . Зазначив, що із своєю дружиною розлучений, вона проживає окремо, має інші діти, крім сина, які також живуть окремо. Вказав, що влітку 2020 року дізнався від свого сина про наявність у сина смертельної онкологічної хвороби та важкий стан, зазначив, що був шокований новиною і перейнявся тим, хто буде доглядати його, оскільки, потребував стороннього догляду в силу свого віку та стану здоров`я. Син перед тим перебував у лікарні, а відповідачка доглядала в лікарні його, вона погодилася доглядати і позивача. Доповнив, що син запропонував вирішити питання щодо житлового будинку, тому вони всі троє разом із відповідачкою та його сином поїхали до нотаріуса.

29. Вказав, що про правову природу договору йому нічого не було відомо, він чекав на дворі, тільки підписав договір, який йому ніхто не читав вголос, а сам через поганий зір, прочитати б не зміг, окулярів не мав, примірника договору ніхто йому не надав. Вважав, що переписав хату відповідачці, оскільки, вона буде доглядати його як вони і домовилися. Зазначив, що після смерті сина відповідачка ще місяць проживала з ним і доглядала його, потім неодноразово не ночувала у будинку, догляду позивачу, на який він сподівався не надавала, він зробив їй зауваження, після чого відповідачка погрозила вигнати його з хати, від неї він дізнався про наявність договору дарування. Тому звернувся до адвоката за правовою допомогою. Зазначив, що постійно проживав у спірному будинку, який є його єдиним житлом, іншого майна у нього немає, на даний час невістка проживає окремо, разом з позивачем проживає його колишня дружина у будинку, яка здійснює за ним догляд, оскільки, він потребує такого. Просив задовольнити позовні вимоги повністю.

30. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з мотивів викладених в позовній заяві, надав аналогічні пояснення, доповнив, що позивач є особою похилого віку, незрілим та має проблеми із слухом, перед укладенням договору дарування із відповідачкою сподівався, що отримає від неї догляд після смерті сина та продовжить проживати у спірному будинку з нею, іншого житла в позивача немає. Укладаючи договір в нотаріуса 04.06.2020, позивач підписав його сам, не розуміючи що підписує, сподіваючись на домовленість з сином та невісткою. Нотаріус даного договору йому вголос не читала, змісту не роз`яснила, примірника договору дарування йому ніхто не дав. Про договір дарування дізнався після того як відповідачка погрозила визнати його з хати у вересні 2021, тоді позивач звернувся до нього за правовою допомогою. Із вказаним позовом позивач звернувся до суду 05.10.2021, примірник договору дарування отримав у нотаріуса на виконання вимог ухвали суду про залишення позову без руху і ознайомився із його змістом, тому строку позовної давності на звернення до суду він не пропустив. Просив позов задовольнити повністю.

31. Відповідачка в попередніх судових засіданнях, в яких була присутня, позовні вимоги заперечила, просила повністю відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснила, що з 2001 року відповідачка разом з своїм чоловіком та позивачем проживали в спірному будинку, з своїм чоловіком за спільний сімейний бюджет зробили ремонти в ньому. Вказала, що її чоловік, захворів на онкологічну хворобу, вона доглядала його, будучи в тяжкому стані, її чоловік - син позивача сам запропонував вирішити долю будинку, щоб після його смерті її не вигнали на вулицю. Вказала, що чоловік знайшов нотаріуса і повідомив їй, що вони їдуть до нотаріуса укладати договір дарування на її користь, батько своєї половини, а чоловік своєї. Доповнила, що особистої розмови із позивачем щодо його догляду та утримання не мала, розмова була між ними трьома: позивачем, відповідачкою та її покійним чоловіком. Зазначила, що 04.06.2020 в нотаріуса було укладено одночасно два договори про дарування їй будинку. Спірний договір було укладено в нотаріуса із дотриманням всіх вимог, договір нотаріус зачитувала вголос, вони підписали його.

32. Зазначила, що після смерті чоловіка проживала разом з позивачем нормально, потім позивач почав дорікати їй, висловлював претензії, іноді вона ночувала окремо. Виганяти позивача із будинку наміру не мала, на даний час проживає окремо від позивача.

33. Представник відповідачки у попередніх судових засіданнях позовні вимоги заперечила повністю з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, вказала на те, що з боку позивача не підтверджено той факт, що він помилився під час укладання спірного договору, наміру його обманути у відповідачки не було. Вказала про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача про визнання недійсним договору дарування спірного будинку, який був укладений 04.06.2020, а до суду позивач звернувся 05.10.2021. Зазначила на те, що укладаючи договір дарування позивач діяв добровільно, всі вимоги законодавства при його укладенні були дотримані.

34. Доповнила, що з 2001 року відповідачка разом з своїм чоловіком проживали в спірному будинку, з яким за спільний сімейний бюджет зробили ремонт. Позивач сам ініціював укладення договору дарування та вчинив такий за доброю волею, так як з відповідачкою, у них склались нормальні відносини і він вважав, що така заслуговує отримати його частку в будинку у дар. Відповідачка є інвалідом третьої групи з протипоказанням роботи з тривалою ходою і на момент укладення договору дарування, позивачу було про це відомо і жодних зобов`язань щодо подальшого його утримання та догляду вона на себе не брала та не могла взяти. Зазначила, що в позивача є дружина і дочка, які можуть його доглядати.

35. Вказала, що позовні вимоги вважає безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню. Просили відмовити у задоволенні позову повністю.

36. Третя особа приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Кубара О.С. в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, заяви про відкладення розгляду справи суду не подала.

37. Третя особа 30.11.2021 подала до суду письмове пояснення на позовну заяву, в якому зазначила, що проти позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що договір дарування 1/2 частини житлового будинку був посвідчений нею у відповідності до ст. 54 ЗУ «Про нотаріат», «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» та Цивільного кодексу України. Сторони щодо укладення правочину висловили свої наміри, де дарувальник ОСОБА_1 вирішив подарувати, тобто передати безоплатно, а обдаровувана ОСОБА_2 , вирішила прийняти в дар 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 , про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. У відповідності до ст. 10 вищевказаного договору сторони своїми підписами підтверджують, що цей договір не носить характер уявного чи удаваного правочину, а в п. 16 цього ж договору вказано, що дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Згідно п.11 оспорюваного договору дарування, сторонам роз`яснено вимоги ст.ст. 726 та 727 ЦК України щодо змісту та правових наслідків правочину. Зазначає, що договір, що встановлює обов`язок обдаровуваної вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру не є договором дарування. Договором дарування може бути встановлений обов`язок обдаровуваної вчинити певну дію майнового характеру, але на користь третьої особи. Однак, будь-яких істотних умов та наміру укладення іншого договору, а саме договору довічного утримання сторонами нотаріусу не повідомлялися.

38. Просить взяти до уваги, що одночасно оформлявся аналогічний договір дарування іншої 1/2 частини цього ж житлового будинку, яка належала сину позивача у справі ОСОБА_3 , чоловікові відповідачки, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

39. Вказує, що якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, то на прохання дарувальника нотаріус уголос прочитує йому текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка. Стверджує, що жодного прохання ні зі сторони позивача у справі, ані зі сторони відповідача про зачитування вголос оспорюваного договору дарування не поступало, відповідач самостійно отримав вказаний договір та ознайомився з його змістом, не висловлював жодних зауважень.

40. Стверджує, що при укладення оспорюваного правочину позивач не повідомляв її, як нотаріуса про укладення договору довічного утримання, а виявив внутрішню волю укласти договір дарування на користь відповідачки.

41. Зазначає, що позивач посилається, як на підставу своїх позовних вимог на ст. 203, 215 ЦК України. Однак, у позовній заяві позивач зазначає, що оспорюваний договір є фіктивним та приховує інший правочин, а саме договір довічного утримання. Тому для такого договору є характерним наявність умислу обох сторін, як дарувальника, так і обдаровуваного приховати справжній правочин. Однак, одночасно позивач стверджує, що оскаржуваний правочин вчинений під впливом обману зі сторони відповідачки. Обидві підстави укладення удаваного правочину та правочину, вчиненого під впливом обману є взаємовиключні, так як містять різну спрямованість умислу обох чи однієї із сторін такого правочину, а тому обгрунтування своїх позовних вимог є взаємовиключними, зазначене свідчить про те, що позивач у справі використовує будь-які підстави з метою визнання договору дарування недійсним та не відображає справжніх намірів в момент укладення договору дарування.

42. Звертає увагу, що відповідач посилається на п. 20 Постанови Пленуму ВС України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та зазначає, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Однак, відповідачем свідомо не зазначається про те, що ч.3 п. 20 вищевказаної Постанови Пленуму ВС України містить застереження щодо односторонніх договорів, а саме те, що норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

43. Стверджує, що договір дарування є одностороннім договором, тобто таким, коли одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні обдаровуваному безоплатно майно (дарунок) у власність, причому, остання не приймає на себе ніяких обов`язків, а стає лише власником цього майна або наділяється правом вимагати передання йому дарунка, ЦК України прямо встановлює заборону обумовлення в договорі дарування обов`язку обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру (ч. 2 ст. 717).

44. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки, воля відповідача в момент укладення договору була спрямована на укладення саме договору дарування, про що повідомлялося їй обома сторонами.

ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи

45. 16.12.2021 представник відповідача подала заяву про поновлення процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву та прийняти його до розгляду.

46. 25.05.2022 представник відповідача подала до суду заяву про розподіл судових витрат відповідача, в якій просить приєднати до матеріалі справи докази розміру судових витрат, які сплатила сторона відповідача, що подаються до закінчення судових дебатів у справі та просить стягнути з позивача на користь відповідачки понесені нею витрати на професійну правову допомогу в розмірі 5000,00 грн., долучивши квитанцію про оплату.

47. 11.05.2022 представник відповідача подала до суду заяву, в якій зазначила, що просить судовий розгляд справи проводити за відсутності сторони відповідача, вказала, що повністю заперечує проти позовних вимог та просить відмовити повністю у його задоволенні.

48. Суд констатує, що участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі, що закріплено в статті 43 ЦПК України, тому неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи без їх участі.

ІV. Процесуальні дії у справі

49. Ухвалою суду від 07.10.2021 постановлено позовну заяву залишити без руху для усунення вказаних в ухвалі недоліків.

50. Ухвалою суду від 15.11.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

51. Ухвалою суду від 20.01.2021 заяву представника відповідача про поновлення процесуального строку для подання відзиву задоволено, поновлено представнику пропущений процесуальний строк для подачі відзиву на позовну заяву, прийнято відзив, поданий представником відповідача.

52. Ухвалою суду від 20.01.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

V. Обставини справи, встановлені Судом

53. Позивачу ОСОБА_1 та його сину ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності (по 1/2 частки) належав житловий будинок АДРЕСА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 01.07.2003 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №891691 від 01.07.2003 (а.с.9,10).

54. Даний житловий будинок складається з 2-х житлових кімнат загальною площею 50,3 кв.м., житловою площею 25,8 кв.м., що підтверджується технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 21.04.2003 року, виданим КП «Мостиське РБТІ» на ім`я ОСОБА_1 (а.с.11-14).

55. ОСОБА_1 згідно заповіту від 14.11.2012 заповів своє майно своєму синові ОСОБА_3 (а.с.15).

56. Згідно договору від 04.06.2020, посвідченого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Кубарою О.С., зареєстрованого в державному реєстрі за №417, дарувальник ОСОБА_1 (позивач) подарував обдаровуваній ОСОБА_2 (відповідачці) 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 (а.с.16-18).

57. Крім того, згідно договору від 04.06.2020, посвідченого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Кубарою О.С. зареєстрованого в державному реєстрі за №419, дарувальник ОСОБА_3 (син позивача) подарував обдаровуваній ОСОБА_2 (відповідачці) 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 (а.с.72,73).

58. Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно від 01.10.2021 ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_2 , підставою для державної реєстрації є договір дарування №417 від 04.06.2020 на Ѕ будинку та договір дарування №419 від 04.06.2020 на Ѕ будинку, які посвідчені приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Кубарою О.С. (а.с.42).

59. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син позивача та чоловік відповідачки - ОСОБА_3 згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 11.08.2020 (а.с.78).

60. Позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.26) є собою похилого віку, йому 78 років, є пенсіонером по віку згідно пенсійного посвідчення серії НОМЕР_3 (а.с.25) та дитиною війни.

61. Відповідно до довідки виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області №959 від 28.09.2021 позивач зареєстрований та проживає за адресою: будинок АДРЕСА_2 , до складу його сім`ї входить відповідачка ОСОБА_2 (а.с.27).

62. Згідно виписки із медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_1 від 21.09.2011 йому встановлено діагноз спайкова хвороба черевної порожнини, гостра кишкова непрохідність, 04.09.2011 йому проведена операція із роз`єднань зрощень тонкої кишки, трансназальну інкубацію тонкої кишки та рекомендовано продовжити лікування у хірурга за місцем проживання і обмеження фізичних навантажень (а.с.20).

63. Як вказано у виписці із медичної картки медичного хворого ОСОБА_1 від 30.12.2021 у нього наявний катаракт обох очей та двобічний тубоотит (а.с.92).

64. Відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є інвалідом третьої групи з протипоказанням роботи з тривалою ходою, що підтверджується посвідченням (а.с.77) та довідкою Сихівської міжрайонної МСЕК від 07.05.2020 року серії 12 ААБ №35329 (а.с.76).

65. Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 - родич позивача, пояснив, що власником спірного будинку був позивач ОСОБА_1 , який є його дядьком разом із його покійним сином ОСОБА_3 , які в ньому жили, разом з ними в будинку жила відповідачка ОСОБА_2 невістка позивача. Перед смертю ОСОБА_3 - сина позивача, спілкувався з ним, від нього дізнався, що власники будинку мають намір переписати його відповідачці, сказав що позивач мав намір переписати свою частину будинку відповідачці згідно договору довічного утримання. Потім дізнався від сина позивача, що уклали не договір довічного утримання, а договір дарування відповідачці. Доповнив, що не був присутнім при укладенні спірного договору особисто.

66. Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 - сусід позивача, пояснив, що знає сім`ю позивача давно, вони проживали спільно в одному будинку: позивач, відповідачка, яка є його невісткою та син позивача. Відносини між сім`єю були нормальними, спорів щодо будинку, за життя сина позивача, в них не було. У 2020 році позивач ОСОБА_1 повідомив йому, що їздив з сином та невісткою у м.Мостиська до нотаріуса оформляти договір із відповідачкою щодо будинку, зазначивши, що оформили документи на опікунство. Вже потім він дізнався, що оформили дарування. Доповнив, що не був особисто присутнім при укладенні договору дарування будинку.

67. Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 - колишня дружина позивача, пояснила, що позивач народився і жив у спірному будинку, разом з ним жив покійний син та його дружина - відповідачка по справі. Від позивача дізналася, що його взяли в машину син з невісткою і возили до нотаріуса оформляти договір щодо будинку. Позивач сказав, що перед укладенням договору вони домовилися, і відповідачка погодилася, що буде здійснювати догляд та утримання позивача. Зазначила, що вона жила окремо від них, тому не могла доглядати позивача. Зазначила, що невістка приходила до неї і повідомляла, що позивач записав їй хату.

68. Дізналася про договір дарування після того як відповідачка у 2021 році почала виганяти позивача з хати. Вказала, що з позивачем у неї нормальні стосунки, від нього дізналася, що у нього немає ніяких документів з приводу укладених договорів, всі документи забрала відповідачка. Доповнила, що присутньою при укладенні договору в нотаріуса не була, документів ніхто не бачив, не мали ні договорів, ні заповітів щоб звернутися до суду. Після того як позивачка почала виганяти позивача з хати, разом з позивачем звернулися за допомогою до адвоката, який допоміг звернутися до суду і взяти в нотаріуса договір дарування.

69. Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 - лікуючий лікар позивача згідно укладеного з ним договору, пояснила, що позивач часто до неї не звертався, за п`ять років один чи два рази з приводу високого тиску через старість, але він міг звертатися до інших лікарів за допомогою. Вказала, що вона видавала і підписувала йому виписку із медичної картки медичного хворого ОСОБА_1 від 30.12.2021, де вказано, що у нього наявний катаракт обох очей та двобічний тубо отит, такий висновок вона записала на основі даних лікарів офтальмолога та ЛОРа.

70. Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 - лікар ЛОР, пояснив, що позивач був у нього на прийомі, звертався перед новим роком в грудні 2021 року, повідомив, має проблеми зі слухом, занижено чує розбірливість мови. Після огляду він встановив, що ОСОБА_1 хворіє 4-5 років, страждає на розбірливість мови, шепітну мову чує з відстані 0,5 м, а розмовні мову з відстані 1 м, перевірка на слуховий апарат не допомогла, встановив у пацієнта двобічну різку приглухуватість четвертого ступеня, зазначивши, що п`ятий ступінь найвищий.

71. Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 - лікар офтальмолог, пояснила, що позивач був у неї на прийому ще зимою 2021 із скаргами на погіршення зору, перевірила його та встановила у ОСОБА_1 незрілість катаракти та наявність у нього 20% зору, а 80% зору втратив. Пояснила, що такий стан виникає в кожного індивідуально по різних причинах. Вважає, що позивач без окулярів не зможе прочитати газету.

Зміст спірних правовідносин

72. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку укладенням між ними правочину, предметом спору у справі, що розглядається, є договір дарування, укладений між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо Ѕ житлового будинку АДРЕСА_2 від 04 червня 2020, який посвідчений Приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Кубарою О.С. за № 417.

73. Суд, заслухавши пояснення учасників спору, показання свідків, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача та доводи сторони відповідача, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, прийшов до наступного висновку.

VІ. Норми права, які застосував Суд, мотиви їх застосування та висновок Суду

74. Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

75. Відповідно до законодавчого визначення правочином є вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

76. У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

77. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

78. Частиною 1 ст. 638 ЦК України, встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

79. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

80. Загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є:

1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

81. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

82. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

83. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

84. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

85. Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

86. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

87. Враховуючи викладене, на підтвердження вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати у спірному житлі після укладення договору дарування.

88. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16; від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

89. В свою чергу частиною 1 статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

90. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

91. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

92. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

93. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

94. При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України).

95. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

96. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

97. Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16.

98. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

99. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

100. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

101. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

102. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

103. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

104. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

105. Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

106. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. 107. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

108. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

109. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

110. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

111. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

112. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

113. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Щодо недійсності правочину, вчиненого під впливом помилки, обману

114. Звертаючись до Суду із позовною вимогою про визнання правочину - договору дарування укладеного із відповідачкою недійсним, позивач посилається на те, що такий був укладений всупереч вимогам законодавства, зокрема, відповідачка обманним шляхом змусила позивача підписати договір дарування, запропонувавши свої послуги по забезпеченню позивача доглядом, харчуванням, утриманням будинку в належному стані, а він в силу свого похилого віку та безпорадного стану, старече слабоумство, важкі хвороби, збіг тяжких життєвих обставин, зокрема, смертельна хвороба сина не розумів який насправді документ підписав 04.06.2020.

115. Також, позивач зазначає, що помилився щодо правової природи правочину, зміст якого також йому не був прочитаний йому нотаріусом вголос та не роз`яснений в день укладення. Крім того, примірника договору йому ніхто не надав. Вказав, що насправді хотів укласти договір довічного утримання, оскільки, потребує сторонньої допомоги через свій вік та стан здоров`я, продовжуючи проживати у будинку, яке є його єдиним житлом. Зазначає, відповідачка є його колишньою невістко, зараз проживає окремо, догляду за ним не здійснює. Крім неї, у нього є дочка та колишня дружина, яка почала проживати разом з ним та доглядати його, оскільки він потребує стороннього догляду.

116. Також, позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, вказує на фіктивність договору дарування та його удаваність, оскільки, договір дарування був укладений з метою приховати договір довічного утримання. Стверджуючи недійсність укладеного договору, позивач, посилаючись на статті 203, 215, 229, 230, 234, 235 ЦК України просить визнати його недійсним.

117. Розглядаючи спір, який виник між сторонами, Суд встановив, що позивачу на праві власності належала Ѕ частина спірного будинку, інша Ѕ частина спірного будинку належала його покійному синові. Встановлено, 04.06.2020 власники будинку уклали два договори дарування даного будинку на користь відповідачки, яка була дружиною сина позивача та проживала разом з ними у даному будинку з 2001 року. Договір дарування укладений між позивачем та відповідачкою на Ѕ частину будинку оспорюється позивачем. Ініціатором укладення договорів був покійний син позивача, який знайшов нотаріуса і відвозив їх до нього, що підтвердили обидві сторони.

118. Оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що при укладенні договору дарування від 04.06.2020 року внутрішня воля позивача була спрямована на те, щоб передати усі свої права на частину будинку відповідачці - його невістці, взамін чого відповідачка зобов`язується забезпечувати його утриманням та доглядом довічно, що охоплюється змістом договору довічного утримання (догляду) встановленого ст. 744 ЦК України. Зокрема за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України).

119. Висновок Суду про те, що волевиявлення позивача спрямоване на отримання догляду при передачі свого права власності, підтверджує той факт, що дізнавшись від свого сина про його тяжке смертельне онкологічне захворювання та можливу швидку смерть сина, що проживав разом ним і невісткою однією сім`єю, позивач найперше перейнявся тим, хто надасть йому «захід», що в його розумінні означає постійний догляд та утримування, оскільки, потребував такого.

120. Потребу позивача в сторонньому догляді та утриманні підтверджує його вік (78 років), та стан здоров`я, адже, згідно долучених та досліджених Судом доказів, зокрема, медичної виписки від 21.09.2011 позивачу встановлено діагноз спайкова хвороба черевної порожнини, гостра кишкова непрохідність, а 04.09.2011 йому проведена операція із роз`єднань зрощень тонкої кишки, трансназальну інкубацію тонкої кишки та рекомендовано продовжити лікування у хірурга за місцем проживання і обмеження фізичних навантажень, позивач має вади зору та слуху. Позивач є пенсіонером, дитиною війни.

121. Турбуючись про свій догляд та утримання, перебуваючи із відповідачко в нормальних відносинах, яка з 2001 року проживала разом з ними та доглядала його сина під час онкологічної хвороби в лікарні, сподіваючись на догляд і за ним, за що мав намір передати їй своє майно, а відповідачка підтверджувала його сподівання, він розраховував на відповідачку в майбутньому, з цих підстав позивач погодився на пропозицію сина та невістки оформити своє волевиявлення з приводу майна нотаріально. Ініціатором укладення договору був покійний син позивача, а відповідачка підтримала його, син знайшов нотаріуса і відвіз їх до нього, що підтвердили обидві сторони в судовому засіданні.

122. Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що позивач не потребує догляду та утримання, а додані позивачем медичні документи не свідчать про наявність у позивача таких захворювань, як психічні розлади та відсутні докази, того, що позивач перебував на диспансерному обліку в невропатолога та/або психіатра, окуліста, оскільки нею не доведено, що виключно особи із зазначеними нею захворюваннями потребують догляду та утримання.

123. Також встановлено, що на момент укладення договору дарування позивачеві не було відомо, що відповідачка є інвалідом третьої групи з протипоказанням роботи з тривалою ходою, і жодних зобов`язань по догляду вона не могла на себе взяти в силу свого стану здоров`я, на які посилається відповідачка, оскільки, позивач керувався тим, що відповідачка постійно доглядала його онкохворого сина вдома та у лікарні, зможе надати такий догляд і йому.

124. Судом надано оцінку і тому, що потребу позивача у сторонньому постійному догляді підтверджує і той факт, що його колишня дружина, яка проживала окремо, на даний час проживає разом з ним, оскільки здійснює за ним такий догляд, після того як відповідачка почала проживати окремо від позивача та не доглядати його.

125. Отримання догляду взамін на передачу майна підтверджує і та обставина, що у позивача на момент укладення договору була дочка і дружина, проте, його волевиявлення передати права на будинок було пов`язано лише з тією особою, яка взамін зможе забезпечити та доглянути його після смерті сина, і на його думку такою особою була його невістка, оскільки, інші діти та дружина разом з ним не проживають і догляду не нададуть.

126. Судом встановлено, що очікуваного волевиявлення позивача, договір дарування від 04.06.2020 не відображає. Його невістка прожила ще місяць разом з ним після смерті сина, а потім почала проживати частково окремо, на сьогоднішній день живе окремо від позивача взагалі, догляду та його утримання не здійснює.

127. Суд також бере до уваги, що позивач на момент укладення договору окулярів не брав, мав такі вади зору, які не давали йому змогу самостійно прочитати документ, що підтвердила в судовому засіданні свідок, яка є лікарем офтольмологом та поганий слух, що підтвердив в судовому засіданні свідок лікар ЛОР, вказавши, що грудні 2021 діагностував наявність у позивача ОСОБА_1 двобічну різку приглухуватість четвертого ступеня та страждання на розбірливість мови, шепітну мову чує з відстані 0,5 м, а розмовні мову з відстані 1м, лікар зазначив, що даним захворюванням позивач хворіє 4-5 років.

128. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що позивачу було відомо, що ним укладається саме договір дарування, а його посилання на те, що не розумів, який насправді документ він підписав не можуть братись до уваги, оскільки, про виявлену помилку позивач не повідомляв нотаріуса у присутності якого отримав свій примірник договору, оскільки Судом встановлено, що в день укладення договору позивач примірника договору особисто не бачив і не читав, оскільки, цим займався син з невісткою та в силу своїх вад зору та слуху. Факт не зачитування позивачеві договору дарування підтвердила сама нотаріус у свої письмових поясненнях, вказавши, що жодного прохання ні зі сторони позивача у справі, ані зі сторони відповідача про зачитування вголос оспорюваного договору дарування не поступало.

129. Встановлено, що спірний договір дарування позивач підписав, не розуміючи його змісту, покладаючись на свого сина і невістку, та домовленість перед укладенням договору, і які були присутні при його укладенні в нотаріуса.

130. Також встановлено, що після укладення договору дарування ОСОБА_2 не було вручено його примірника, оскільки даний факт підтвердила свідок ОСОБА_6 , крім того, про відсутність у позивача примірника договору дарування свідчить той факт, що ухвалою суду від 07.10.2021 постановлено позовну заяву залишити без руху для усунення вказаних в ухвалі недоліків, одним з яких було недолучення позивачем копії спірного договору і лише на виконання вимог даної ухвали представник позивача долучив оскаржуваний договір дарування.

131. Суд критично оцінює доводи відповідача про те, що порушень прав позивача не було, посилаючись на ту обставину, що договір укладався у присутності сина позивача та чоловіка відповідачки, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , і який іншу Ѕ частини цього ж будинку, цього ж дня (04.06.2020) подарував відповідачці за договором дарування, посвідченого тим же нотаріусом. Тому, що факт присутності сина позивача при укладенні договору дарування з відповідачкою та укладення відповідачкою того ж дня у того ж нотаріуса договору дарування з іншим дарувальником, сам по собі не свідчить про те, що спірний договір між позивачем та відповідачкою укладений без помилки позивача щодо правової природи договору, який він уклав.

132. Суд враховує і той факт, після укладення договору дарування позивач залишився проживати у спірному будинку, який є його єдиним житлом. Умова його подальшого проживання після укладення договору дарування самим договором не передбачена.

133. Встановлено, що укладений із відповідачкою договір позивач сприймав як опікунство, на що вказав свідок ОСОБА_5 сусід позивача.

134. Також враховується той факт, що позивач, дізнавшись про те, що очікуваного волевиявлення договір дарування не відображає у вересні 2021 року, і одразу ж звернувся до адвоката за правовою допомогою, а 05.10.2021 звернувся за захистом свого права до суду із позовною заявою.

135. Судом враховується, що в постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16 Верховний Суд України зазначив, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

136. Крім того, в постанові від 18 травня 2020 року у справі № 742/2011/17 Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позову та визнання договорів дарування квартири і гаража недійсними, з тих підстав, що в момент укладення оспорюваних договорів дарування позивач неправильно сприймала фактичні обставини правочину з огляду на її похилий вік, потребу в догляді та відсутність іншого житла.

137. На підставі наведеного, Судом встановлено наявність обставин, які вказують на помилку позивача при укладенні спірного договору щодо його правової природи та через неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і ця помилка дійсно була на момент вчинення правочину і має істотне значення.

138. Проте в судовому засіданні позивачем не доведено того, що відповідачка ОСОБА_2 обманним шляхом змусила ОСОБА_1 підписати договір дарування, оскільки, позивачем не доведено, що відповідачка застосовувала до нього примус будь-якого характеру.

139. Крім того, встановлено, що ініціатором укладення договору був покійний син позивача та чоловік відповідачки, який знайшов нотаріуса і відвіз усіх до нього, що підтвердили сторони. Особисто із позивачем розмови щодо його догляду відповідачка не мала, розмова була між ними трьома: позивачем, відповідачкою та сином позивача - її чоловіком. Крім того, позивач підписав договір, не розуміючи його змісту, покладаючись на свого сина та невістку, з якими мав домовленість, і які були присутні при його укладенні в нотаріуса.

140. Позивачем не доведено того, що він помилився щодо обставин, які мають істотне значення та впливають на вчинення правочину через те, що відповідачка ОСОБА_2 умисно ввела його в оману щодо цих обставин, які впливають на вчинення правочину та спрямувала свої дії для досягнення мети укласти даний договір.

141. Тому посилання позивача на недійсність правочину з підстави встановленої ст. 230 ЦК України застосуванню не підлягають.

142. Щодо посилання в поясненнях третьої особи приватного нотаріуса Кубари О.С. на те, що Постанова Пленуму ВС України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» містить застереження щодо односторонніх договорів, а саме те, що норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Яка крім того, стверджує, що договір дарування є одностороннім договором, то Суд звертає увагу, що договір дарування - це узгоджена воля обох сторін, яка становить собою не тільки акт розпорядження майном власника (дарувальника), але й акт прийняття дарунку обдарованим. Оскільки, ніхто не може щось подарувати іншій особі без її згоди, а згода обдаровуваного на прийняття дарунка є специфічною ознакою договору дарування.

143. Крім того, така ознака, як згода обдаровуваної відповідачки ОСОБА_2 на прийняття дарунка була зазначена в п.1 спірного договору дарування від 04.06.2020, посвідченого самою ж третьої особою та зазначена нею у письмових поясненнях, зокрема, що ОСОБА_2 вирішила прийняти в дар 1/2 частину житлового будинку.

144. Щодо застереження третьої особи, яке міститься в п.20 згаданої Постанови Пленуму ВСУ, то слід зазначити. Як вказано у самому застереженні - норми ст. 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів, проте предметом розгляду справи є договір дарування, тому вказане третьою особою застереження спору не стосується, оскільки поняття правочину та договору не є тотожними.

Щодо фіктивності правочину

145. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. 146. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

147. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.

148. В судовому засіданні не здобуто підтвердження того, що при укладенні договору дарування саме у обох сторін правочину був умисел, який спрямований на вчинення правочину без наміру створення правових наслідків, оскільки Судом встановлено, що даний правочин вчинений під впливом помилки позивача, щодо обставин, які мають істотне значення, що ознаками фіктивності правочину не охоплюється.

Щодо удаваності правочину

149. Положеннями статті 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

150. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Отже, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Даний висновок Суду узгоджується із позицією Верховного Суду, висловленою у постанові № 346/2238/ 15-ц від 14.04.2022.

151. Тому, установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16.

152. Судом не встановлено обставин на основі яких можна зробити висновок, що внутрішня воля обох сторін при укладенні договору дарування, умисно, була спрямована на те, щоб приховати інший правочин, від якого вони очікують правових наслідків.

153. Тому твердження позивача про недійсність правочину, з огляду на його фіктивність та його удаваність, оскільки, договір дарування був укладений з метою приховати договір довічного утримання з посиланням на статті 234, 235 ЦК України є безпідставним та до уваги Судом не приймається.

Висновок Суду

154. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, Суд дійшов висновку, що при укладенні договору дарування внутрішня воля позивача була спрямована на те, щоб передати у власність частину свого майна відповідачці, взамін чого відповідачка зобов`язується забезпечувати його утриманням та доглядом довічно, яка підтверджувала його сподівання, що охоплюється змістом договору довічного утримання (догляду), натомість сторонами було укладено договір дарування згідно якого позивач передав у власність відповідачки частину свого будинку безоплатно.

155. На підставі належних і допустимих доказів позивачем доведено наявність обставин, які вказують на помилку позивача при укладенні спірного договору щодо його правової природи та через неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і ця помилка дійсно була на момент вчинення правочину і має істотне значення.

156. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати у спірному житлі після укладення договору дарування в сукупності.

157. Крім того, встановлено, що спірний договір позивач підписав, не розуміючи його змісту, покладаючись на свого сина та невістку, присутніх при його укладенні. Через наявні у позивача вади зору та слуху особисто його не читав, нотаріусом даний договір позивачу також не зачитувався, оскільки, жодного прохання ні зі сторони позивача у справі, ані зі сторони відповідача про зачитування вголос оспорюваного договору дарування не поступало.

158. Тому, укладений між сторонами договір дарування, щодо якого позивач помилився через неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення і ця помилка була саме на момент його вчинення і має істотне значення, а тому такий договір дарування, згідно приписів ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 229 і ст. 717 ЦК України у сукупності, слід визнати недійсним та задовольнити таку позовну вимогу позивача.

159. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 563/927/16-ц.

VІІ. Щодо застосування позовної давності, Суд виходить з наступного

160. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з даною вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. До вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність у один рік (ст. 728 ЦК України).

161. Відповідно до вимог ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно вимог ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

162. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

163. Враховуючи наведене, та встановивши наявність порушення прав позивача при укладенні договору дарування, за захистом яких він звернувся до суду, вирішуючи заяву представника відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, посилаючись на вимоги ст. 728 ЦК України, п. 5 ч. 2 ст. 258 ЦК України, згідно яких до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік, заслухавши пояснення учасників спору щодо пропуску позовної давності, необхідно зазначити наступне.

164. Так, позивач звернувся до суду із позовом про визнання недійсним правочину 05.10.2021, в даному випадку договору дарування, укладеного 05.06.2020.

165. Позивач зазначив, що про існування спірного договору дізнався у вересні 2021 року, в судовому засіданні дане посилання підтримав, доповнив, що після укладення договору, його примірника не отримав, тільки після звернення до адвоката за правовою допомогою, отримав у нотаріуса договір.

166. Крім того, слід звернути увагу, що ухвалою суду від 07.10.2021 постановлено позовну заяву залишити без руху для усунення вказаних в ухвалі недоліків, одним з яких було недолучення позивачем копії спірного договору. На виконання вимог даної ухвали представник позивача 21.10.2021 долучив оскаржуваний договір дарування. Тому посилання позивача про те, що він довідався про порушення свого права у вересні 2021, а 05.10.2021 звернувся до суду знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

167. Однак, при встановленні тривалості позовної давності для звернення до суду позивача із даним позовом, Суд звертає увагу на те, що вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про розірвання договору дарування не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист.

168. Для вимоги про визнання правочину недійсним (рецисорний позов) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про розірвання договору дарування початок перебігу позовної давності зумовлюється часом його вчинення.

169. Тому, в даному випадку, положення норм 258, 728 ЦК України, на які посилається представник відповідача застосовуються до вимог про розірвання договору дарування, а не до вимог про визнання правочину недійсним, адже, не мають стосунку до справи і предмета спору.

170. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду із позовом в межах встановленого строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України, який не сплив, підстави для його застосування Судом відсутні.

VІІІ. Щодо припинення права власності

171. Звертаючи до суду із позовною вимогою про визнання недійсним договору дарування Ѕ частини житлового будинку позивачем одночасно заявлено вимогу про припинення права власності відповідачки на Ѕ частину спірного будинку.

172. Законодавством передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право кожної особи в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за їх захистом та обрати відповідний спосіб захисту права. Крім того, статтею 13 ЦПК України визначений принцип диспозитивності цивільного судочинства, який полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог.

173. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

174. Вирішуючи дану позовну вимогу слід зазначити, що згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

175. Крім того, згідно п. 10 Постанови Пленуму ВС України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

176. Враховуючи наведені норми та розглядаючи спір в межах пред`явленого позову, судом встановлено, що звертаючи до суду із позовною вимогою про визнання недійсним договору дарування Ѕ частини житлового будинку позивачем одночасно заявлено вимогу про припинення права власності відповідачки на Ѕ частину спірного будинку, оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування на підставі, якого відповідачка як обдаровувана сторона договору отримала безоплатно в дарунок половину житлового будинку, тому задоволенню підлягає похідна позовна вимога про припинення права власності ОСОБА_2 на Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_2 .

ІХ. Судові витрати

177. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

178. Виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

179. Оскільки, Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, а позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в розмірі 1816,00 грн., тому підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача сплачений ним судовий збір.

180. Щодо заяви представника відповідача про стягнення з позивача на користь відповідачки витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн., то, враховуючи, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, тому відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені відповідачкою, не відшкодовуються.

З цих підстав, керуючись статтями 11, 203, 215, 216, 229, 257,717 ЦК України, статтями 2, 5, 10-13, 15, 16, 81, 89,141, 258-259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, Суд,

У Х В А Л И В:

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Кубара Олександра Степанівна про визнання недійсним договору дарування Ѕ частини житлового будинку - задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним договір дарування Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_2 , укладений 04 червня 2020 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений Приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Кубарою Олександрою Степанівною за № 417.

3. Припинити право власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_2 .

4. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати зі сплати судового збору у розмірі 1816 (тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 00 коп.

5. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

6. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП - НОМЕР_4 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП - НОМЕР_5 ;

Третя особа: Приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Кубара Олександра Степанівна, місцезнаходження: вул.Будзиновського, 4, м.Мостиська, Львівська обл., індекс: 81300.

Повний текст судового рішення складено 06.06.2022.

Суддя Світлана ГІРЯК

Рішення набрало законної сили:

«___» ______________ 20__ р.

Суддя Світлана ГІРЯК