КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 359/3766/20 Головуючий у суді першої інстанції - Журавський В.В.
Номер провадження № 22-ц/824/3857/2022 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2021 року та на додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2021 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, одноразової грошової допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ДП обслуговування повітряного руху України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, одноразової грошової допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні, який обґрунтував тим, що він працював в Украерорусі на посаді начальника служби інформаційних технологій та інформаційної безпеки.

Зазначав, що 13 квітня 2020 року згідно наказу Украероруху №403/о його було звільнено з посади начальника служби інформаційних технологій та інформаційної безпеки на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (за скороченням штату).

Своє звільнення з роботи ОСОБА_1 вважає незаконним, оскільки в структурі Украероруху відбулись зміни в організації виробництва та праці, в результаті чого замість служби інформаційних технологій та інформаційної безпеки, яку він очолював, було створено управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту. Проте, жодної з посад в управлінні з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту ОСОБА_1 запропоновано не було.

Крім цього, під час звільнення ОСОБА_1 не були дотримані вимоги ст.43 КЗпП України та ст.41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» щодо отримання попередньої згоди на звільнення виборного органу первинної профспілкової організації та вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок).

Враховуючи вказане, ОСОБА_1 був змушений звернутись до суду та просив визнати незаконним та скасувати наказ Украероруху від 13 квітня 2020 року №403/о про звільнення з роботи за скороченням штату працівників згідно п.1 ст.40 КЗпП України; поновити його на посаді начальника служби інформаційних технологій та інформаційної безпеки Украероруху; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 квітня 2020 року по день поновлення на роботі, стягнути одноразову допомогу, передбачену п.2.3 розділу 2 частини 1 Програми соціального захисту додаток 19 колективного договору (п.6.25.1), а також середній заробіток за час затримки виплати в порядку ст.116 КЗпП України по день фактичного розрахунку.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасувано наказ в.о. директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України №403/о від 13 квітня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 , начальника служби інформаційних технологій та інформаційної безпеки, з роботи з 13 квітня 2020 року у зв`язку з скороченням штату працівників, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі в Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України на посаді начальника служби інформаційних технологій та інформаційної безпеки з 13 квітня 2020 року.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 квітня 2020 року по 13 квітня 2021 року у розмірі 868 256, 69 грн.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення одноразової грошової допомоги згідно п.6.25.1 колективного договору та про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати - відмовлено.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 1 681, 60 грн.

В подальшому, в листопаді 2021 року представник позивача ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового судового рішення, яку обґрунтував тим, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2021 року були частково задоволені позовні вимоги.

Разом з цим, під час розгляду цивільної справи ОСОБА_1 витратив грошові кошти у розмірі 11 450 грн. на оплату професійної правничої допомоги. Вважає, що такі грошові кошти мають бути стягнуті з відповідача.

Тому представник позивача ОСОБА_2 просив суд стягнути з Украероруху на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничої допомогу у розмірі 11 450 грн.

Додатковим рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2021 року стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 9 000 грн.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, Державне підприємство обслуговування повітряного руху України подало апеляційну скаргу, у якій вказує, що судом при постановленні рішення у даній було невірно зроблено висновок про порушення відповідачем процедури звільнення позивача. Зокрема, судом було зроблено необґрунтований висновок про те, що нібито виключно через недобросовісну поведінку відповідача, що полягає в прийнятті на керівні посади в Украерорусі декількох осіб позивач ОСОБА_1 був позбавлений права на працю.

Не погоджується апелянт і з твердженням, що відповідачем не було дотримано вимог ст. 43 КЗпП України щодо отримання згоди від професійної спілки на звільнення позивача, оскільки вважає дане рішення необґрунтованим, упередженим, таким що не відповідає дійсним обставинам справи, зважаючи на наступне.

Вказує, що 26 грудня 2019 року Украерорухом було прийнято наказ №1120 «Про введення в дію оновленої організаційної структури та штатного розпису керівного складу Украероруху», відповідно до якого було розмежовано підпорядкування апарату управління Украероруху, управлінь та секторів. Відповідно до пункту 3.2 наказу №1120 начальнику департаменту персоналу ОСОБА_3 доручено розробити та надати на затвердження штатний розпис відповідно до оновленої організаційної структури у термін до 14 січня 2020 року.

В подальшому, Украерорухом було прийнято наказ №9 від 08 січня 2020 року «Про затвердження штатного розпису підрозділів головного підприємства Украероруху», відповідно до п. 2 якого новий штатний розпис підрозділів головного підприємства Украероруху вводиться з 03 лютого 2020 року. Та відповідно до нового штатного розпису, відбулось значне скорочення чисельності та штату працівників на підприємстві відповідача, зокрема також це стосується і посади позивача.

Вказує, що 03 лютого 2020 року підприємством було підготовано письмове попередження про скорочення посади позивача через два місяці після отримання даного попередження, та яке вручено позивачу під підпис 11 лютого 2020 року.

Апелянт наголошує, що разом з попередженням, позивачу ОСОБА_1 було надано перелік вакантних посад по підприємству, таким чином, він володів інформацією про всі вільні посади в Украерорусі станом на 11 лютого 2020 року.

Зазначено, що ОСОБА_1 після отримання попередження про звільнення та переліку вакантних посад, не надав відповідачу жодної заяви для переведення на будь-яку із вакантних посад в Украерорусі, доказів протилежного матеріали справи не містять.

Вказує апелянт й на хибність твердження суду про те, що в період часу з 03 по 11 лютого 2020 року було прийнято на керівні посади в Украерорусі (зокрема, на посади заступників начальника управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту) декілька осіб, а тому поведінка відповідача є недобросовісною, оскільки позивач міг претендувати на дані посади. Однак, судом не було належним чином з`ясовано та досліджено чи міг взагалі позивач претендувати на заняття даних посад зважаючи на кваліфікаційні вимоги до цих посад, а також беручи до уваги освіту та досвід роботи позивача.

Крім викладеного, апелянт посилається й на те, щопідприємством 27 березня 2020 року на електронну адресу голови Професійної спілки працівників служб безпеки ДП ОПР «Украерорух» ОСОБА_1 (який одночасно виступає позивачем у даній справі) та на електронну адресу колишнього голови профспілки ОСОБА_4 , який є членом профспілки, було направлено подання щодо отримання згоди на розірвання трудового договору з позивачем. Однак, відповіді підприємство так і не отримало, тому суд помилково вказує в оскаржуваному рішенні, що «професійною спілкою не розглядалось подання про розірвання трудового договору з ОСОБА_1 у зв`язку з його ненадходженням від Украероруху» та вказує на порушення відповідачем вимог ст. 43 КЗпП.

Вважаючи, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню, то й ухвалене додаткове рішення про стягнення витрат на правову допомогу є таким, що підлягає скасуванню.

Враховуючи вказане в своїй апеляційній скарзі, апелянт просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та витрат на правову допомогу, витрат по сплаті судового збору покласти на позивача.

Також не погоджуючись із рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2021 року, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої вважає, що оскаржуване рішення в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13 квітня 2020 року по 13 квітня 2021 року у розмірі 868 256, 69 грн. ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, адже судом не повністю з`ясовано усі фактичні обставини справи, у зв`язку чим неправильно визначено період, за який підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, та відповідно суму середнього заробітку.

Вказує, що дійшовши висновку про незаконне звільнення, суд хибно вказав на те, що заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року з вини позивача, оскільки з десяти призначених засідань лише одне було відкладено за клопотанням позивача у зв`язку з його хворобою.

Разом з тим, судом не обґрунтовано в чому саме полягало затягування розгляду зі сторони позивача ОСОБА_1 , не наведено посилань на будь-які докази чи факти, а призначені засідання відкладались та переносились не з його вини і він не вчиняв дій, які спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи.

Відтак, вважаючи, що ОСОБА_1 перебував у вимушеному прогулі з 14 квітня 2020 року день винесення оскаржуваного рішення - по 04 листопада 2021 року та враховуючи, що кількість робочих днів склала 390 днів, а його заробітна плата становила 3 459,19 грн., то середній заробіток, який підлягає стягненню з відповідача на його користь за час вимушеного прогулу складає 1 349 084,10 грн. (3459,19 * 390).

Враховуючи вказане в апеляційній скарзі, апелянт просить змінити оскаржуване рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу шляхом зміни в мотивувальній та резолютивній частинах судового рішення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та періоду, за який така сума стягується, а саме стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 квітня 2020 року по 04 листопада 2021 року у розмірі 1 349 084,10 грн.

На адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника Державного підприємства обслуговування повітряного руху України - Калмикова О.В., відповідно до якого не погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 , оскільки провадження у даній справі було відкрито 21 травня 2020 року та призначено розгляд справи в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін й наголошує, що розгляд справи мав тривати не більше 60 днів, проте розгляд відтерміновувався з ініціативи суду та самого позивача, оскільки останнім неодноразово заявлялись клопотання про приєднання та витребування доказів. Крім того, судом неодноразово відкладались засідання для з`ясування факту надання чи ненадання профспілкою згоди на звільнення позивача, без урахування, що сам ОСОБА_1 був діючим головою профспілки та така інформація була йому відома.

Наголошуючи, що з боку відповідача не надходило жодних клопотань про відкладення розгляду чи інших клопотань та заяв, що могли б вплинути на швидкість розгляду справи, у відзиві представник Державного підприємства обслуговування повітряного руху України - Калмиков О.В. просить вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення, а оскаржуване ним судове рішення - без змін.

При апеляційному перегляді справи представники Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Мостова М.І., та Бохан О.Г. підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просили її задовільнити, а апеляційну скаргу подану позивачем залишити без задоволення.

Представник позивача у справі ОСОБА_6 заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі відповідача у справі, та просила залишити її без задоволення, а подану позивачем апеляційну скаргу задовільнити, змінити рішення місцевого суду в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, збільшивши її розмір, в іншій частині рішення та додаткове рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися на апеляційний розгляд справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає до задоволення, а апеляційна скарга подана відповідачем не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що ОСОБА_1 працював в Украерорусі на посаді начальника служби інформаційних технологій та інформаційної безпеки. Вказана обставина підтверджується копією трудової книжки, заведеної на ім`я позивача (т.1 а.с.32-35).

Наказом в.о. директора Украероруху №1120 від 26 грудня 2019 року (т.1 а.с.25-27) була введена в дію оновлена організаційна структура та штатний розпис керівного складу Украероруху, а також наказом в.о. директора Украероруху №9 від 08 січня 2020 року був затверджений штатний розпис підрозділів головного підприємства Украероруху (т.1 а.с.48).

10 січня 2020 року т.в.о. адміністративного директора Украероруху ОСОБА_3 направила лист №1-16.2/145/20 голові професійної спілки працівників служб безпеки ДП ОПР «Украерорух», яким просила надати перелік членів профспілкової організації, які працюють в апараті управління Украероруху, з метою недопущення порушень законодавства про працю і колективного договору (т.1 а.с.30).

У відповідь на вказаний лист голова професійної спілки ОСОБА_1 повідомив про своє членство в професійній спілці, а також додатково вказав, що 11 січня 2020 року на позачергових зборах профспілки його було обрано головою Професійної спілки працівників служб безпеки ДП ОПР «Украерорух» (т.1 а.с.31).

03 лютого 2020 року ОСОБА_1 був попереджений про скорочення посади начальника служби інформаційних технологій та інформаційної безпеки Украероруху. Одночасно, ОСОБА_1 були запропоновані вакантні посади в цілому по підприємству згідно додатку на 16 аркушах (т.1 а.с.9,10-24). З вказаним попередженням ОСОБА_1 був ознайомлений 11 лютого 2020 року, що підтверджується його особистим підписом (т.2 а.с.30).

Судом також встановлено, що згідно штатного розпису, затвердженого наказом Украероруху №9 від 08 січня 2020 року та введеного в дію з 03 лютого 2020 року, в структурі підприємства відсутня служба інформаційних технологій та інформаційної безпеки, яку очолював позивач. Натомість створено Управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту (т.2 а.с.4-27).

27 березня 2020 року т.в.о. адміністративного директора Украероруху звернувся до профспілкового комітету профспілки працівників служби безпеки ДП ОПР «Украерорух» з поданням про надання згоди про звільнення ОСОБА_1 з роботи (т.1 а.с.87).

В подальшому, на підставі наказу в.о. директора Украероруху №403/о від 13 квітня 2020 року ОСОБА_1 був звільнений з посади начальника служби інформаційних технологій та інформаційної безпеки на підставі п.1 ст.40 КЗпП України за скороченням штату працівників (т.1 а.с.8).

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що погоджується з твердженням позивача стосовно недобросовісної поведінки Украероруху, яка полягає в тому, що від позивача були приховані всі вакантні посади на підприємстві, на які він міг би претендувати, а також в працевлаштуванні на ці посади інших осіб, в період до вручення позивачу письмового попередження про скорочення та наступне вивільнення не був ознайомлений з усім переліком вакантних посад на підприємстві. У зв`язку з цим, суд дійшов висновку, що звільнення позивача з роботи було здійснено з порушенням вимог ч.1 ст.42 КЗпП України.

Поновлюючи позивача на роботі та стягуючи з відповідача на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в межах одного року, суд обґрунтовував свій висновок тим, що з довідки про доходи №4.3.-21-334 від 28 жовтня 2020 року (т.2 а.с.29) розмір середньоденного заробітку позивача становив 3459 гривень 19 копійок. В період часу з 13 квітня 2020 року по 13 квітня 2021 року, тобто за календарний рік, кількість робочих днів склала 251 день, тому стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 868256 гривень 69 копійок (251 ? 3459,19).

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції в частині поновлення позивача на роботі виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі відповідає з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині шостій статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У відповідності до частин першої, шостої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог щодо визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, обґрунтовано виходив із того, що позивача було звільнено з порушенням вимог трудового законодавства у зв`язку із скороченням штату на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

На підприємстві мало місце скорочення чисельності штату працівників, зокрема займаної позивачем посади начальника служби інформаційних технологій та інформаційної безпеки.

Встановлено, що згідно штатного розпису, затвердженого наказом Украероруху №9 від 08 січня 2020 року та введеного в дію з 03 лютого 2020 року, в структурі підприємства відсутня служба інформаційних технологій та інформаційної безпеки, яку очолював позивач. Натомість створено Управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту (т.2 а.с.4-27).

За змістом попередження про скорочення посади та наступне вивільнення №1.23.2/1076/20 від 03 лютого 2020 року ОСОБА_1 були запропоновані вакантні посади в цілому по підприємству, згідно переліку на 16 аркушах.

З вказаним попередженням ОСОБА_1 був ознайомлений 11 лютого 2020 року, що підтверджується його особистим підписом (т.2 а.с.30).

Водночас, а період з 03 лютого по 11 лютого 2020 року на керівні посади Управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту були прийняті працівники, зокрема 10 лютого 2020 року - заступник начальника Управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту з питань розвитку та підтримки мережі, 03 лютого 2020 року - заступник начальника Управління з питань розвитку та підтримки інфраструктурних сервісів управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту, 03 лютого 2020 року - заступник начальника управління з питань розвитку та підтримки програмного забезпечення Управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту, 03 лютого 2020 року - начальник відділу розвитку та обслуговування ЦОД Управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту, згідно листа Украероруху №1-17.2/8225/20 від 13 серпня 2020 року (т.1 а.с.233-234).

З огляду на це, суд першої інстанції погодився з твердженням позивача стосовно недобросовісної поведінки Украероруху, яка полягає в тому, що від позивача були приховані всі вакантні посади на підприємстві, на які він міг би претендувати, а також в працевлаштуванні на ці посади інших осіб, в період до вручення позивачу письмового попередження про скорочення та наступне вивільнення.

Так, при ознайомленні з новим штатним розписом, затвердженим наказом Украероруху №9 від 08 січня 2020 року, введеним в дію з 03 лютого 2020 року (т.2 а.с.4-27), та переліком вакантних посад на підприємстві, зазначених в додатку попередження по скорочення посади та наступне вивільнення від 03 лютого 2020 року (т.1 а.с.10-24), позивачу не були запропоновані всі посади, які були створені в Управління цифрової трансформації, інформаційних технологій та кібербезпеки, та які міг обійняти позивач. Зокрема, заступника начальника Управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту з питань розвитку та підтримки мережі, заступника начальника Управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту з питань розвитку та підтримки мережі, заступника начальника управління з питань розвитку та підтримки програмного забезпечення Управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту, начальника відділу розвитку та обслуговування ЦОД Управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту.

Таким чином, позивач не був ознайомлений з усім переліком вакантних посад на підприємстві, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що звільнення позивача з роботи було здійснено з порушенням вимог ч.1 ст.42 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про те, що перелік вакантних посад, що надані позивачу з попередженням про звільнення, не можна вважати повним, оскільки з моменту прийняття рішення про його звільнення, оформленого попередженням (03 лютого 2020 року) до дня вручення самого попередження (11 лютого 2020 року) минув час.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 був обраний головою Первинної профспілкової організації працівників служб безпеки ДП ОПР «Украерорух», про що повідомив роботодавця (т.1 а.с.31).

На виконання вимог ч.1 ст.43 КЗпП України 27 березня 2020 року Украерорух направив профспілковому комітету профспілки працівників служб безпеки ДП ОПР «Украерорух» подання, яким просив розглянути на засіданні профкому та надати згоду на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.87).

В матеріалах цивільної справи відсутнє рішення профспілкового комітету профспілки працівників служб безпеки ДП ОПР «Украерорух» за наслідками розгляду подання про розірвання трудового договору з ОСОБА_1 .

Разом з цим, відповідач ухвалив рішення ( наказ №403/о) про звільнення позивача з роботи 13 квітня 2020 року, тому суд першої інстанції зазначив, що дані обставини свідчить про порушення Украерорухом вимог ч.1 та ч.4 ст.43 КЗпП України, а також ч.1 та ч.4 ст.39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Оскільки, оспорюваний наказ про звільнення позивача був виданий Украерорухом без отримання будь-якого рішення від профспілкової організації.

Встановивши факт порушення відповідачем процедури звільнення позивача з посади, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання відповідного наказу незаконним та його скасування, поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій, оскільки суд правильно застосували до даних правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Таким чином доводи апеляційної скарги, поданої відповідачем у справі - Державним підприємством обслуговування повітряного руху України про порушення місцевим суд норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Подібні за змістом висновки про порушення підприємством процедури звільнення працівника на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України містяться в постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 359/7538/18 (провадження № 61-18556св20) та від 22 вересня 2021 року у справі № 359/3506/20 (провадження № 61-5628св21)

Перевіряючи доводи позивача ОСОБА_1 щодо неправильності визначення судом першої інстанції періоду за який підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, та розмір вказаного заробітку колегія суддів враховує наступні обставини та норми матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2020 року в справі № 501/2316/15-ц (провадження № 61-37956св18) вказано, що: "статтею 235 КЗпП передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (частина третя); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (частина четверта).

Отже, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі, чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі №9901/407/19 вказано, що "суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.

При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків).

Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19".

У справі, що переглядається в апеляційному порядку, позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача у справі ДП "Украерорух" на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 квітня 2020 року по день поновлення на роботі.

Суд першої інстанції, вирішуючи вказану позовну вимогу та ухвалюючи рішення 04 листопада 2021 року стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 квітня 2020 року по 13 квітня 2021 року, тобто за один рік. При цьому в рішенні судом не зазначено мотиви чому суд дійшов такого висновку і не зазначено в чому полягала вина позивача щодо розгляду вказаного спору судом більше одного року, оскільки законодавством обмеження вказаної суми середнього заробітку пов`язують саме із виною позивача щодо затягування розгляду справи.

Із матеріалів справи вбачається, що представник позивача відвідував всі судові засідання призначені судом, за виключенням одного ( 01 грудня 2020 року ), а тому колегія суддів погоджується із доводами, викладеними в апеляційній скарзі ОСОБА_1 щодо того, що суд в неправильному розмірі стягнув середній заробіток, а тому в цій частині рішення суду належить змінити визначивши час вимушеного прогулу з 13 квітня 2020 року по день ухвалення судом рішення першої інстанції 04 листопада 2021 року, що становить 390 робочих днів та стягнувши з ДП "Украерорух" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1 349 084 гривень 10 копійок ( 390 х 3459,19) з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі справа № 359/5752/20.

Необґрунтованими колегія суддів вважає і доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача на додаткове рішення суду в частині стягнення судових витрат, пов`язаних з оплатою послуг правничої допомоги.

Відповідно до статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати (пункт 3).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Із матеріалів справи вбачається, що в судовому засіданні, яке відбувалось 04 листопада 2021 року, під час виступу в судових дебатах представник позивача ОСОБА_6 повідомила про свій намір подати докази на підтвердження понесених судових витрат.

Представником позивача ОСОБА_2 направлено до суду клопотання про приєднання доказів на професійну правничу допомогу 09 листопада 2021 року, що підтверджується відміткою на поштовому конверті, в якому відповідне клопотання надійшло до суду (т.3 а.с.44). Тому представником позивача ОСОБА_2 дотримано вимоги, передбачені ч.8 ст.141 ЦПК України.

Також із матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів ОСОБА_1 в ході розгляду цивільної справи здійснювало адвокатське бюро «Івана Хомича» на підставі договору про надання правової допомоги №07-05/20 від 04 травня 2020 року (т.3 а.с.31-33).

За умовами цього договору ОСОБА_1 зобов`язався сплатити на користь адвокатського бюро суму у розмірі 5000 гривень з дня виставлення рахунку-фактури на оплату правничої допомоги. Крім цього, додатково сплачувати суму в розмірі 1500 гривень за участь в судовому засіданні працівників адвокатського бюро у справі клієнта.

Згідно акту прийому-передачі надання правничої допомоги від 09 листопада 2021 року адвокатське бюро надало ОСОБА_1 правничу допомогу, яка складається з консультації з правових питань - 500 гривень за одну годину; правова оцінка та аналіз судової практики - 500 гривень за дві години; збирання (отримання) доказів - 500 гривень за одну годину; написання позовної заяви - 3000 гривень за 4 години; підготовка позовної заяви та копій документів до неї для направлення до суду - 500 гривень за одну годину; написання письмових пояснень щодо відзиву - 450 гривень за одну годину; участь адвоката в чотирьох судових засіданнях (з розрахунку 1500 гривень за одне судове засідання), а всього у розмірі 11450 гривень (а.с.35).

ОСОБА_1 перерахував на користь адвокатського бюро «Івана Хомича» грошові кошти у розмірі 11450 гривень, що підтверджується копією меморіального ордера (т.3 а.с.39) та випискою з банківського рахунку (т.3 а.с.40).

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

З урахуванням критеріїв розумності, обсягу і складності виконаної адвокатським бюро роботи суд першої інстанції визначив розмір судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги в розмірі 9000 грн, що на думку колегії суддів є законним та обґрунтованим і доводи апеляційної скарги даних висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга відповідача на додаткове рішення є безпідставною.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ДП «Украерорух» без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення.

Враховуючи, що доводи апеляційної скарги поданої позивачем ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження, тому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнутого розміру середньомісячного заробітку, збільшивши його до 1 349 084 гривень 10 копійок.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем сплачено судовий збір в оспорюваній частині рішення в розмірі 1261 грн. 20 коп, тому вказаній витрати суд покладає на відповідача.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2021 року в частині визначення розміру стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу змінити, збільшивши його розмір із «868256 гривень 69 копійок» на «1349084 гривень 10 копійок» в іншій частині рішення Бориспільського міськрайонного суду від 04 листопада 2021 року залишити без змін.

Додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2021 року залишити без змін.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (08301 місто Бориспіль Київської області, Аеропорт ) на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового зору в розмірі 1261,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 09 червня 2022 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв