Постанова

Іменем України

25 травня 2022 року

м. Київ

справа № 757/6752/20

провадження № 61-18425св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Міністерство охорони здоров`я України, Департамент охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації, Комунальне некомерційне підприємство Броварської районної ради «Броварський районний центр первинної медико-санітарної допомоги», Комунальне некомерційне підприємство «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» Броварської районної ради Київської області та Броварської міської ради Київської області, Комунальний заклад Київської обласної ради «Київський центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф»,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 червня 2020 року у складі судді Бусик О. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства охорони здоров`я України, Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації, Комунального некомерційного підприємства Броварської районної ради «Броварський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» (далі - КНП «Броварський районний центр первинної медико-санітарної допомоги»), Комунального некомерційного підприємства «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» Броварської районної ради Київської області та Броварської міської ради Київської області (далі - КНП «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня»), Комунального закладу Київської обласної ради «Київський центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» (далі - КЗ «Київський центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф») про відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_2 .

Позивач вказував, що вранці цього дня близько 08 год 20 хв ОСОБА_2 стало погано. Вона самостійно викликала бригаду швидкої медичної допомоги за єдиним телефонним номером екстреної медичної допомоги «103». При цьому, ОСОБА_2 у присутності позивача повідомила про біль у серці, нудоту, підвищений тиск, своє прізвище, ім`я та по батькові, домашню адресу.

Після повторного звернення за швидкою медичною допомогою близько 09 год

30 хв до неї прибула бригада у складі фельдшера КНП «Броварський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» та, одночасно, фельдшера КЗ «Київський центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф»

ОСОБА_4, яка під час обстеження хворої не встановила точного діагнозу, не застосувала електрокардіограф при наявності відповідних симптомів серцевої хвороби (не було апарата), на власний ризик ввела ліки від тиску та не забезпечила спостереження за станом хворої, не викликала швидку і не госпіталізувала вчасно хвору особу, залишивши її у безпорадному стані.

ОСОБА_1 зазначав, що, враховуючи погіршення стану його матері, він повторно зателефонував до КЗ «Київський центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». Бригада швидкої медичної допомоги прибула за півгодини, довго не могла зробити електрокардіограму серця, а потім відповідно до отриманих результатів дослідження виявила діагноз інфаркт.

Позивач зауважував, що причиною смерті його матері стало, в тому числі, запізнення бригади швидкої медичної допомоги та вважав, що відповідачі порушили право споживачів на вчасне надання якісних медичних послуг, яке полягає в тому, що диспетчер екстреної швидкої допомоги не направив терміново бригаду на місце події, фельдшер закладу первинної медичної допомоги

ОСОБА_3 вчасно не прибула на виклик (запізнилася на півтори години), не діагностувала гострий інфаркт міокарда, не провела електрокардіографію,

у складі бригади первинної медичної допомоги не було лікаря.

Крім того, бригада первинної медичної допомоги залишила хвору без нагляду, їй не було надано відповідних ліків та під час госпіталізації застосовано протипоказане втручання у пацієнта з гострим інфарктом міокарда, а у діях КНП «Броварський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» та КЗ «Київський центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф»

є протиріччя, обумовлені різними діагнозами та неналежними методами їх лікування. Поміж іншого, ОСОБА_1 зазначав, що його неправомірно було позбавлено можливості вчасно отримати інформацію про лікування матері, безпідставно не допущено у приміщення реанімації районної лікарні до хворої ОСОБА_2 , не забезпечено надання йому відповіді за зверненням на гарячу лінію Міністерства охорони здоров`я України щодо призначення перевірки за фактом причин смерті, якості та своєчасності медичної допомоги, наданої його матері.

Позивач вважав дії та бездіяльність відповідачів протиправними, які призвели до передчасної смерті пацієнтки - його матері ОСОБА_2 .

Вказував, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли йому моральну шкоду, яка полягає у глибоких та довготривалих душевних стражданнях, що негативно вплинуло на стан його здоров`я та нервову систему, адже втрата рідної людини

є найвищою немайновою втратою, яка не може бути відновлена.

З огляду на викладене позивач просив:

визнати якість медичних послуг, наданих відповідачами його матері

ОСОБА_2 , неналежною, а самі послуги - невчасними;

визнати порушення відповідачами його прав як споживача медичних послуг та його померлої матері ОСОБА_2 ;

стягнути з відповідачів на його користь на відшкодування моральної шкоди

у розмірі 100 000 000,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами не регулюються законодавством про захист прав споживачів, на яке посилався позивач під час звернення до суду із позовом, згідно з яким моральна шкода відшкодовується споживачу у разі завдання такої шкоди внаслідок недоліків (дефектів) продукції, яку споживач придбав і фактично використовував, чого у справі не встановлено.

Крім цього, відсутні докази того, що дії Міністерства охорони здоров`я України, Департаменту охорони здоров`я України, КНП «Броварський районний центр первинної медико-санітарної допомоги», КНП «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня», КЗ «Київський центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» призвели до смерті ОСОБА_2 , знаходяться у такому їх взаємозв`язку, при якому виключення хоча би однієї із цих дій із комплексу їх діянь, не призвели б до виникнення спільного шкідливого результату - такого наслідку як смерть матері позивача, а саме незабезпечення надання якісних медичних послуг, непроведенні вчасно медичної реформи та незабезпеченні закладами охорони здоров`я надання позивачу вичерпної відповіді та вжиття відповідних заходів реагування на запити позивача.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, також вказав, що позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що Міністерство охорони здоров`я України в межах своєї компетенції не здійснило належний контроль і нагляд у сфері охорони здоров`я у спосіб незабезпечення проведення клініко-експертної комісії якості надання медичної допомоги ОСОБА_2 .

Водночас відповідно до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 липня 2019 року у справі № 826/11854/18 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації про визнання протиправною бездіяльності, яка спричинила матеріальну та моральну шкоду позивачу, відмовлено.

Крім того, позивач підтвердив, що не звертався до Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації для проведення клініко-експертної оцінки.

Аргументи учасників справи

У грудні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,

в якій, з урахуванням уточненої касаційної скарги від 01 червня 2021 року, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

посилання суду першої інстанцій на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва у справі № 826/11854/18 безпідставне, так як обставини

у вказаній справі не стосуються спірних правовідносин у межах цієї справи;

відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для призначення у справі судово-медичної експертизи;

матері позивача не була надана кваліфікована та своєчасна медична допомога. Після її смерті позивач звернувся із запитом на гарячу лінію Міністерства охорони здоров'я України, після чого Міністерство доручило Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністраціїнадати позивачеві відповідь. Проте відповідь на адресу позивача не надходила, фахового дослідження причин смерті ОСОБА_2 із врахуванням його запиту не проведено. Такі неправомірні дії та бездіяльність відповідачів порушили звичний уклад життя позивача, він змушений витрачати додатковий час з метою захисту своїх прав та відмовитися від звичних зручностей, що має наслідком душевні страждання та завдання йому моральної шкоди;

суди дійшли неправильного висновку щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про захист прав споживачів»;

внаслідок неналежного виконання медичним працівником відповідачів своїх професійних обов`язків матір позивача не отримала ефективного лікування, яке призвело до смерті ОСОБА_2 . Це, в свою чергу, зумовило настання негативних наслідків у вигляді грошових витрат на часткову оплату лікування та моральних страждань позивача;

суди попередніх інстанцій зробили помилковий висновок про те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження розміру заподіяної йому шкоди;

відповідачі під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій не довели, що завдання позивачеві шкоди настало не з їх вини.

У липні 2021 року від представника КНП «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» надійшов відзив, в якому вона просить у задоволенні касаційної скарги відмовити.

Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що:

КНП «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня»виконало обов`язки, покладені на нього нормами законодавства України, госпіталізувавши ОСОБА_2 до палати інтенсивної терапії. При цьому, родичі не мають права приймати рішення про госпіталізацію хворої особи;

посилання позивача на те, що КНП «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» порушено норми законодавства та обмежено його право на доступ до хворої матері є необґрунтованими, оскільки коли виконуються невідкладні медичні дії відвідувачі не повинні перешкоджати процесу лікування;

твердження позивача щодо невчасного та неналежного лікування його матері ОСОБА_2 , яке призвело до її смерті, є безпідставним;

позивач не довів факту наявності моральних страждань, які вказували б на психотравмуючий характер, тому підстав для відшкодування моральної (немайнової) шкоди немає.

У липні 2021 року від представника Міністерства охорони здоров`я України надійшов відзив, в якому він просить у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що:

суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили, що підстави, визначені нормами законодавства про захист прав споживачів для відшкодування моральної шкоди відсутні, оскільки спірні відносини не регулюються законодавством про захист прав споживачів;

рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва у справі

№ 826/11854/18 встановлено відсутність порушення Міністерством охорони здоров`я України прав позивача та, відповідно, підстав для відшкодування моральної шкоди;

права позивача Міністерством охорони здоров`я України не порушено, оскільки ОСОБА_1 з відповідною заявою про проведення клініко-експертної оцінки якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування не звертався.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 07 червня 2021 року вказано, що доводи касаційної скарги містять підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України (неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права). Зазначено, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі

№ 755/2545/15-ц та постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року

у справі № 3-51гс14.

Фактичні обставини справи

Вранці, близько 08 год 20 хв, 13 лютого 2017 року ОСОБА_2 стало погано. Вона самостійно викликала бригаду швидкої медичної допомоги за єдиним телефонним номером екстреної медичної допомоги «103». При цьому, вона у присутності позивача повідомила про біль у серці, нудоту, підвищений тиск, своє прізвище, ім`я та по батькові, домашню адресу.

Після повторного звернення за швидкою медичною допомогою близько 09 год

30 хв до неї прибула бригада у складі фельдшера КНП «Броварський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» та, одночасно, фельдшера КЗ «Київський центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф»

ОСОБА_4 , обстежила хвору та ввела ліки від тиску.

Враховуючи погіршення стану ОСОБА_2 позивач повторно зателефонував до КЗ «Київський центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». Бригада швидкої медичної допомоги прибула за півгодини, зробила електрокардіограму серця та відповідно до отриманих результатів дослідження встановила діагноз інфаркт.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в приміщенні реанімаційного відділення КНП «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» померла мати позивача ОСОБА_2 .

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 липня 2019 року у справі № 826/11854/18 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації про визнання протиправною бездіяльності, яка спричинила матеріальну та моральну шкоду позивачу, відмовлено.

Позивач вважає, що причиною смерті його матері стали протиправні дії та бездіяльність відповідачів стосовно якості та своєчасності наданої медичної допомоги. На його переконання, дії та бездіяльність відповідачів порушили його права як споживача та заподіяли йому моральну шкоду.

Позиція Верховного Суду

Щодо позовних вимог про визнання якості медичних послуг неналежною, а самих послуг невчасними та визнання порушення відповідачами прав споживача

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 127/18934/18 (провадження № 14-83цс20) зазначено, що: «судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо встановленого кола правовідносин. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають з приватноправових відносин. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначає частина друга вказаної статті. В абзаці дванадцятому цієї частини передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові.

У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту».

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

У справі, що переглядається, вимоги ОСОБА_1 про визнання якості медичних послуг неналежною, а самих послуг невчасними та визнання порушення відповідачами прав споживача не можуть бути використані для захисту будь-якого права чи інтересу.

Колегія суддів зауважує, що відсутність юридичної можливості використати для захисту права чи інтересу позивача вказаних вимог за наявності іншого ефективного способу захисту (вимоги про відшкодування моральної шкоди)

є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм права. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті.

Згідно з частиною першою статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтею 255 цього кодексу. Однією з підстав для закриття провадження у справі є те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

За таких обставин суди помилково розглянули по суті позов у частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання якості медичних послуг неналежною, а самих послуг невчасними та про визнання порушення відповідачами прав споживача медичних послуг, а провадження в справі у цій частині позовних вимог підлягає закриттю.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зроблено висновок, що «юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту».

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що:

за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі;

зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди;

у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини;

завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи;

гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості;

по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша - третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 пред`явив позовну вимогу про стягнення з відповідачів на його користь моральної шкоди у розмірі 100 000 000,00 грн. Суди встановили, що позивач не довів умов для стягнення моральної шкоди, зокрема не надав належних доказів на підтвердження існування причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправними діяннями заподіювачів (відповідачів) та їх вини у її заподіянні.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність умов для компенсації моральної шкоди у розмірі 100 000 000,00 грн. Тому рішення судів у вказаній частині підлягають залишенню без змін.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції помилково послався на норму статті 1200 ЦК України у контексті недоведеності позивачем його перебування на утриманні померлої особи. Позивач у своїй позовній заяві, хоча і зазначив норму статті 1200 ЦК України, не просив стягнути на його користь відшкодування як утриманцю померлої особи. Його вимога про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 000,00 грн пов`язана з втратою матері, смерть якої, як вважає ОСОБА_1 , настала внаслідок ненадання їй своєчасної та якісної медичної допомоги.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду частково ухвалені без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що: касаційну скаргу слід задовольнити частково; оскаржені рішення судів попередніх інстанцій в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди залишити без змін; рішення судів попередніх інстанцій в частині позовних вимог про визнання якості медичних послугненалежною, а самих послуг невчасними і про визнання порушення відповідачами його прав як споживача медичних послуг та його померлої матері -скасувати, а провадження у цій частині - закрити.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року в частині позовних вимог про визнання якості медичних послуг, наданих відповідачами його матері ОСОБА_2 неналежною, а самих послуг - невчасними та про визнання порушення відповідачами його прав як споживача медичних послуг та його померлої матері ОСОБА_2 скасувати.

Провадження у справі № 757/6752/20 в частині позовних вимог про визнання якості медичних послуг, наданих відповідачами його матері ОСОБА_2 , неналежною, а самих послуг - невчасними та про визнання порушення відповідачами його прав як споживача медичних послуг та його померлої матері ОСОБА_2 закрити.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 червня 2020 року та постанова Київського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року у скасованій частині втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат

Судді:Н. О. Антоненко
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков М. М. Русинчук