ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3237/22 Справа № 185/3650/18 Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов В. А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

08 червня 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

10 травня 2018 року позивач звернувся до суду та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 14488,79 грн, 1762,00 грн судові витрати. Позов мотивував тим, що 31.08.2005 року з відповідачем укладено кредитний договір № б/н. Договір оформлено підписом заяви. Він отримав кредитний ліміт у розмірі 10100 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 36% на рік. Відповідач умови договору не виконав. Заборгованість становить: 4496,32 грн кредиту, 13322,66 грн прострочені відсотки, штраф 500 грн, штраф( процентна складова) 666,13 грн. (а.с.2-5).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено (а.с.68).

В апеляційній скарзі АТ КБ "ПриватБанк" посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду 1 інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.71-75).

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом 1 інстанції встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір шляхом подачі відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № б/н від 31.08.2005 року. Вказаною заявою встановлено, що за користування кредитом відповідач має сплачувати 4 % за місяць з розрахунку 360 днів в році (а.с.12).

На підставі вказаної анкети-заяви ОСОБА_1 отримав кредитні грошові кошти та користувався ними, частково повертаючи отримані кошти.

Позивач вважає, що станом на 28.02.2018 року відповідач має заборгованість за кредитним договором в розмірі 14 488,79 грн., з яких: 4 496,32 грн. - заборгованість кредиту, 13322,66 грн прострочені відсотки, штраф 500 грн, штраф (процентна складова) 666,13 грн. Вказаний факт підтверджено розрахунком заборгованості (а.с.8-11).

20.01.2014 року заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з відповідача на користь позивача було стягнуто заборгованість за вказаним договором у розмірі 26162,62 грн з яких: 4496,32 грн кредиту, 19944,27 грн прострочені відсотки, штраф 500 грн, штраф( процентна складова) 1222,03 грн. Вказаний факт підтверджено копією рішення (а.с.6-7).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив з їх не доведеності та не обґрунтованості.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Ст. 549 КЦ України, визначено поняття неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається із матеріалів справи, 31.08.2005 року ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» уклали кредитний договір шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № б/н. Вказаною заявою встановлено, що за користування кредитом відповідач має сплачувати 4 % за місяць з розрахунку 360 днів в році (а.с.12).

Позивач зазначає, що у зв`язку із невиконанням своїх зобов`язань у відповідача виникла заборгованість, яка станом 28.02.2018 на року складає 39 485,28 грн., банк просить стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості у розмірі 14488,79 грн з яких: 4496,32 грн кредиту, 13322,66 грн прострочені відсотки, штраф 500 грн, штраф( процентна складова) 666,13 грн., що є різницею між існуючою сумою заборгованості та вже стягнутою рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.01.2014 року у справі № 185/10945/113-ц року.

З рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.01.2014 року у справі № 185/10945/113-ц року, яке наявне в матеріалах справи, вбачається, що 25 жовтня 2013 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом в якому просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 31 серпня 2005 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 4500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Банк свої зобов`язання по наданню кредиту виконав в повному обсязі. Однак, ОСОБА_1 не виконав належним чином умови договору і станом на 31 липня 2013 року має заборгованість за кредитним договором у розмірі 26162 грн. 62 коп., яка складається з наступного: заборгованості за кредитом - 4496 грн. 32 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом - 19944 грн. 27 коп., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) - 1222 грн. 03 коп.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.01.2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 31 серпня 2005 року у розмірі 26162 (двадцять шість тисяч сто шістдесят дві) грн. 62 (шістдесят дві) коп., що складається з наступного: заборгованості за кредитом у розмірі 4496 грн. 32 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 19944 грн. 27 коп., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн., штрафу (процентна ставка) у розмірі 1222 грн. 03 коп. (а.с.6-7).

Тобто, зазначене свідчить про те, що термін виконання зобов`язання за спірним договором банком було змінено і цей термін необхідно визнати таким, що настав з моменту звернення банку до суду з таким позовом, а тому з моменту набрання рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.01.2014 року у справі №185/10945/13-ц законної сили, право банку на отримання процентів за кредитним договором припинилось, оскільки проценти можуть нараховуватись виключно в межах строку дії кредитного договору.

При цьому, відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв`язку з чим суд 1 інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року № 6-2003цс15.

При цьому, пеня та штрафи, передбачені умовами договору, також можуть нараховуватись виключно в межах строку дії кредитного договору.

Враховуючи зміст позовних вимог, вбачається, що Банк просить стягнути заборгованість, яка утворилася після ухвалення рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.01.2014 року, тобто поза межами строку дії кредитного договору, який вказаним рішенням було змінено, тому на думку колегії суддів рішення суду про відсутність підстав для стягнення зазначеної заборгованості є обґрунтованим.

Крім, того позивачем ані в суді 1 інстанції, а ні в судді апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів того, що у відповідача існує інша заборгованість.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційних скаргах зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: