Постанова

Іменем України

31 травня 2022 року

м. Київ

справа № 450/386/17

провадження № 61-16455св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Львівського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Левика Я. А., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він та ОСОБА_2 з січня 2005 року проживали разом однією сім`єю в незареєстрованому шлюбі. 22 жовтня 2005 року вони зареєстрували шлюб. Під час подружнього життя у них народився син.

14 лютого 2014 року шлюб між сторонами розірвано.

Вказував, що під час перебування у шлюбі ними набуте майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме: земельна ділянка площею 0, 1758 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий № :15:003:0004, яка зареєстрована за ОСОБА_2 ;

земельна ділянка площею 0, 1080 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташована по АДРЕСА_2 , кадастровий № :12:017:0103, яка зареєстрована за ОСОБА_2 ;

земельна ділянка площею 0, 1080 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташована по АДРЕСА_2 , кадастровий № :12:017:0109, зареєстрована за ОСОБА_2 ;

земельна ділянка площею 0, 0600 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташована в садовому товаристві «Мрія» Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, кадастровий № :04:000:0986, яка зареєстрована за ОСОБА_2 ;

садовий будинок АДРЕСА_3 , розташований на земельній ділянці площею 0, 0675 га, зареєстрований за ОСОБА_2 в 2007 році.

Зазначав, що відповідач заперечує, що вказане майно є об`єктом спільної сумісної власності та в позасудовому порядку не бажає здійснити розподіл вищевказаного майна.

Враховуючи наведене просив суд: визнати за ним право особистої власності на садовий будинок АДРЕСА_3 , загальною площею 105,5 кв. м, житловою площею 53,2 кв. м, розташований на земельній ділянці площею 0, 0675 га;

припинити право власності ОСОБА_2 на садовий будинок АДРЕСА_3 , загальною площею 105,5 кв. м, житловою площею 53,2 кв, м, зі всіма надвірними спорудами та на земельну ділянку площею 0, 0675 га;

залишити за ОСОБА_2 на праві особистої власності земельну ділянку площею 0, 1758 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий № :15:003:0004;

залишити за ОСОБА_2 на праві особистої власності земельну ділянку площею 0, 1080 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану по АДРЕСА_2 , кадастровий № :12:017:0103;

залишити за ОСОБА_2 на праві особистої власності земельну ділянку площею 0, 1080 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану по АДРЕСА_2 , кадастровий № :12:017:0109;

залишити за ОСОБА_2 на праві особистої власності земельну ділянку площею 0, 0600 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовану в садовому товаристві «Мрія» Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, кадастровий № :04:000:0986.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 червня 2019 року у складі судді Кукси Д. А. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що земельні ділянки з кадастровими № :15:003:0004 та № :04:000:0986 є землями сільськогосподарського призначення, тому такі не можуть перебувати у власності іноземців відповідно до частини п`ятої статті 22 ЗК України.

Також місцевий суд зазначив, що оскільки садовий будинок АДРЕСА_3 знаходиться на земельній ділянці (кадастровий № :09:000:0085), яка придбана відповідачем до шлюбу, і така земельна ділянка має також статус землі сільськогосподарського призначення, що виключає можливість її перебування у власності іноземця, та з огляду на нерозривність нерухомості та землі, на якій вона знаходиться, відсутні підстави для поділу цих об`єктів.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 червня 2019 року скасовано.

Ухвалено нову постанову, якою позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на таке майно:

земельну ділянку площею 0,1080 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :12:017:0103;

земельну ділянку площею 0,1080 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану по АДРЕСА_4 , кадастровий номер :12:017:0109.

У власності ОСОБА_2 залишено таке майно:

земельну ділянку площею 0,1758 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :15:003:0004;

земельну ділянку площею 0,0600 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташовану в Садовому товаристві «Мрія» Солонківської сільської ради Пустомитівського району, кадастровий номер :04:000:0986;

садовий будинок АДРЕСА_3 , загальною площею 105,5 кв. м, житловою площею 53,2 кв. м, розташований на земельній ділянці площею 0,0675 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що земельні ділянки, які розташовані по АДРЕСА_1 та в садовому товаристві «Мрія» Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, виходячи з їх цільового призначення, є сільськогосподарськими землями, які не можуть перебувати у власності іноземців, а також те, що спірний будинок, хоча і збудований під час перебування сторін у шлюбі, проте на земельній ділянці сільськогосподарського призначення, яка з огляду на час її придбання є особистою власністю відповідача, тому місцевий суд дійшов вірного висновку, що такі об`єкти не можуть в порядку поділу майна подружжя бути виділені позивачу, який є іноземцем.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що, за встановлених у вказаній справі фактичних обставин земельні ділянки, які розташовані по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_4 , можуть бути виділені позивачу в порядку поділу, а інше майно залишено у власності відповідача.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У жовтні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .

Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 травня 2022 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, підставою касаційного оскарження заявник також зазначає порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд необґрунтовано відхилив клопотання про долучення доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, самостійно вийшов за межі позовних вимог та вимог апеляційної скарги й визнав право власності за позивачем на земельні ділянки з кадастровими номерами :12:017:0103 та :12:017:0109.

При цьому суд апеляційної інстанції всупереч положенням частини третьої статті 367 ЦПК України не прийняв та не врахував висновку № 51/21 від 30 серпня 2021 року, складеного експертом Бочуляком Р. П. за результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи щодо розміру майнової шкоди, завданої садовому будинку АДРЕСА_3 , у розмірі 707 852,40 грн. Долучення вказаного висновку в суді апеляційної інстанції було обґрунтовано тим, що у вказаному будинку до січня 2019 року проживав позивач і не давав їй доступу до нього, що унеможливлювало здійснення оцінки стану будинку. Факт проживання позивача у вказаному будинку встановлено судовими рішеннями.

Також вказує, на те, що ОСОБА_1 звертався до місцевого суду з позовною заявою та в суд апеляційної інстанції з позовними вимогами, які відмінні від вимог, заявлених до суду першої інстанції, та частково задоволені апеляційним судом. Разом із тим, до місцевого суду не було подано заяви ані про зміну предмета позову, ані заяви про збільшення позовних вимог чи зменшення розміру позовних вимог.

Вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав.

Відзиву на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 22 жовтня 2005 року до 24 лютого 2014 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі. Позивач у справі є громадянином Республіки Польща.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15 квітня 2008 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Тимофеєвим О. В., відповідачем придбана земельна ділянка площею 0,1758 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий № :15:003:0004.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 червня 2008 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Бризіцькою Г. П., відповідачем придбана земельна ділянка площею 0,0600 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, яка розташована в садовому товаристві «Мрія» Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, кадастровий № :04:000:0986.

За відповідачем також зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0675 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, яка розташована у с. Бережани Пустомитівського району Львівської області, кадастровий № :09:000:0085, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ЯГ № 059246 від 20 лютого 2006 року, виданим на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 серпня 2005 року ВСІ 914047.

На вказаній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14847299 від 11 червня 2007 року.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 квітня 2008 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Страшевською Х. Г., відповідачем придбана земельна ділянка площею 0,1080 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована по АДРЕСА_2 , кадастровий № :12:017:0103.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 квітня 2008 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Страшевською Х. Г., відповідачем придбана земельна ділянка площею 0,1080 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована по АДРЕСА_4 , кадастровий № :12:017:0109.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Об`єктом поділу майна колишнього подружжя у вказаній справі є: садовий будинок АДРЕСА_3 , загальною площею 105,5 кв. м, житловою площею 53,2 кв. м, розташований на земельній ділянці площею 0, 0675 га; земельна ділянка площею 0, 1758 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий № :15:003:0004; земельна ділянка площею 0, 1080 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташована по АДРЕСА_2 , кадастровий № :12:017:0103; земельна ділянка площею 0, 1080 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташована по АДРЕСА_4 , кадастровий № :12:017:0109; земельна ділянка площею 0, 0600 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташована в садовому товаристві «Мрія» Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, кадастровий № :04:000:0986.

Судами встановлено, що позивач у справі є громадянином Республіки Польща.

Статтею 13 Конституції України визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено ЗК України.

Відповідно до частини першої статті 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Пунктом «а» частини третьої статті 22 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно частини п`ятої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам.

Отже, з урахуванням викладених норм матеріального права, колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що оскільки земельна ділянка площею 0, 1758 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий № :15:003:0004 та земельна ділянка площею 0, 0600 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташована в садовому товаристві «Мрія» Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, кадастровий № :04:000:0986, є землями сільськогосподарського призначення, а отже такі не можуть бути у власності громадянина іншої країни й, відповідно, не можуть бути виділені в порядку поділу майна подружжя ОСОБА_1 .

Згідно статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, серед іншого, майно набуте ним, нею до шлюбу.

З матеріалів справи вбачається, що земельну ділянку площею 0,0675 га для ведення садівництва, розташовану у с. Бережани Путомитівського району Львівської області, було придбано ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 17 серпня 2015 року, тобто до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , тому така в силу положень статті 57 СК України є особистою приватною власністю відповідача.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право особистої власності на садовий будинок АДРЕСА_3 , який розташований на земельній ділянці площею 0,0675 га, та припинити право власності відповідача на вказаний будинок та на земельну ділянку; інші позовні вимоги стосувались залишення за ОСОБА_2 на праві особистої власності земельних ділянок, набутих під час перебування сторін у шлюбі.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначених законом або договором.

Так, як вказувалось вище, згідно положень 60, 63, 70 СК України майно набуте подружжям під час перебування у шлюбі є спільним сумісним майном подружжя, подружжя має рівні права щодо його використання, а у разі його поділу їх частки є рівними.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 вказувала, що частка вартості у спільному майні ОСОБА_1 тотожна вартості земельної ділянки площею 0,1080 га, розташованої у с. Суховоля Городоцького району Львівської області, яка придбана на підставі договору купівлі-продажу від 18 квітня 2008 року.

Отже, з наведених посилань відповідача під час розгляду справи вбачається, що остання заперечує щодо рівності часток у майні, набутому під час перебування у шлюбі із позивачем, а отже мала спростувати презумпцію спільності права власності подружжя на майно.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом із тим, матеріали справи не містять доказів того, що майно, набуте сторонами під час перебування у шлюбі, набуто переважно за кошти, які відповідно до положень статті 57 СК України були її особистою власністю, або були обставини, визначені статтею 70 СК України, для відступу від рівності часток подружжя.

Таким чином, колегія суддів вважає, що сторони мають рівні права на майно, яке є об`єктом поділу у вказаній справі, окрім земельної ділянки площею 0,0675 га для ведення садівництва, розташовану у с. Бережани Путомитівського району Львівської області, яка набута відповідачем до укладення шлюбу.

З висновків про вартість з експертної грошової оцінки земельних ділянок вбачається, що вартість земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,1758 га у с. Завидовичі Городоцького району Львівської області (кадастровий номер :15:003:0004) становить 65 700 грн;

вартість земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,0600 га у садовому товаристві «Мрія» Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області (кадастровий номер :04:000:0986) становить 177 600 грн;

вартість земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,1080 га по АДРЕСА_2 (кадастровий номер :12:017:0103) становить 276 700 грн;

вартість земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,1080 га по АДРЕСА_4 (кадастровий номер :12:017:0109) становить 276 700 грн.

З висновку про вартість майна садового будинку АДРЕСА_3 та земельної ділянки, на якій він розташований, вбачається, що вартість цілого об`єкта становить 764 100 грн (вартість земельної ділянки становить 192 200 грн, вартість садового будинку становить 571 900 грн).

Під час розгляду справи позивач не заперечував щодо виділення йому земельних ділянок по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_4 , що, з урахуванням положень частини п`ятої статті 22 ЗК України, не буде суперечити положенням законодавства. При цьому ним зазначалося, що він не вимагає від відповідача компенсації у зв`язку з необхідністю відступу від рівності часток подружжя й, таким чином, виділення відповідачу майна більшої вартості.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, виходячи із засад рівності часток подружжя на спірне майно, з урахування обставин щодо наявності у позивача громадянства іншої країни, дійшов правомірного висновку про можливість визнання за позивачем права власності на земельні ділянки по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_4 загальною вартістю 553 400 грн й, відповідно, визнання за відповідачем права власності на земельні ділянки у с. Завидовичі Городоцького району Львівської області, у садовому товаристві «Мрія» Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області та садового будинку АДРЕСА_3 загальною вартістю 815 200 грн.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог, визнавши за позивачем право власності на земельні ділянки по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_4 , не можуть бути прийняті судом, оскільки, предметом позову по такій категорії справ є вимога про поділ майна подружжя. Конкретизуючи майно, яке позивач бажає отримати у власність, останній таким чином визначає бажаний для нього спосіб поділу майна, який, тим не менш, не є обов`язковим до суду у випадку, якщо під час його реалізації не дотримується засада рівності часток подружжя на спірне майно. Зміна способу поділу майна в межах предмета та підстави позову не свідчить про вихід суду за межі заявлених вимог.

З урахуванням рівності часток сторін у спірному майні та незаперечення позивача щодо можливості виділення позивачу у власність однієї із земельних ділянок, розташованих по АДРЕСА_2 , колегія суддів вважає, що здійснений апеляційним судом поділ майна колишнього подружжя є найбільш прийнятним для сторін.

Доводи заявника у касаційні скарзі про неврахування апеляційним висновку № 51/21 від 30 серпня 2021 року, складеного експертом Бочуляком Р. П. за результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи щодо розміру майнової шкоди, завданої садовому будинку АДРЕСА_3 у розмірі 707 852,40 грн, не можуть бути прийняті судом, оскільки вирішення питання щодо відшкодування завданої шкоди майну може бути вирішено за позовом відповідача в іншій справі та не є підставою для відступу від рівності часток під час поділу майна подружжя. При цьому апеляційним судом правомірно враховано, що вказаний висновок не був досліджений місцевим судом перед ухваленням судового рішення.

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович