ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/769/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №750/623/22 Категорія: 311000000 Коверзнев В.О.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2022 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіГончар Н.І., Сіренко Ю.В.
секретар Попова М.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач (скаржник) - ГУ Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернігівській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 15.02.2022 (повний текст складено 15.02.2022, суддя в суді першої інстанції Коверзнев В.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ГУ Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернігівській області про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

у січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, яким просила про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи від 22.11.2021 №268 та стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу х підстав того, що відстороненням від роботи через відмову щеплення від COVID-19 порушено її право на працю, гарантоване Конституцією України, та суперечить приписам статті 46 КЗпП України та статті 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 15.02.2022 позов у справі задоволено з посиланням на те, що оскаржуваний наказ не містить посилання на причини для відсторонення працівника від роботи. Також суд зазначив, що відсторонення працівника від роботи на підставі положень відповідної постанови КМУ є протиправним та таким, що суперечить положенням Конституції України.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав 26.04.2022 через відділення поштового зв`язку апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та залишити без задоволення позовні вимоги у справі. Вказує, що суд не врахував наявність у роботодавця права на відсторонення працівника від роботи у разі відсутності щеплення від COVID-19. У оскаржуваному наказі вказано як на підставу для відсторонення працівника причин відсторонення - відповідні правові норми КЗпП та постанов КМУ.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 працює у ГУ Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернігівській області на посаді фахівця 1 категорії відділу психологічного забезпечення та соціально-гуманітарної роботи.

Наказом відповідача від 22.11.2021 №268 позивача відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 22.11.2021 з посиланням на статті 46, 94 КЗпП України, частина друга статті 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» і пункт 416 постанови КМУ від 09.12.2020 №1236.

Цей наказ роботодавця про відсторонення від роботи позивач оспорює в даній справі.

Правовідносини, наявні між сторонами справи на підставі викладених фактичних обставин, мають таке правове регулювання.

Для правильного вирішення спору у справі слід встановити чи відносилася професія позивача до переліку тих, що потребують обов`язкового щеплення від COVID-19 та чи мав повноваження роботодавець відстороняти від роботи працівника, який таке щеплення не зробив без наявних підтверджених медичних протипоказань, а також чи був дотриманий порядок відсторонення працівника.

Так відповідно до п.п. «а», «б» ст. 10 ЗУ «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані: а) піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; б) у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Згідно ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники, зокрема, центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів.

Таким чином посада позивача у справі (фахівець 1 категорії ГУ Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернігівській області) включена до переліку тих, які потребують обов`язкового щеплення від COVID-19 - Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затверджений Наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 №2153.

Обов`язок особи (працівника) здійснювати визначені законодавством щеплення також вбачається з п.п. «а», «б» ст. 10 ЗУ «Про основи законодавства України про охорону здоров`я».

Позивач мав можливість не робити відповідне щеплення за наявності в неї медичних протипоказань, однак існування таких обставин не доведено - відповідні медичні висновки ні відповідачу ні суду не надано.

Таким чином при розгляді справи встановлено наявність обов`язку у позивача, як працівника відповідної галузі, мати профілактичне щеплення від COVID-19.

Тепер слід з`ясувати чи мав право роботодавець відсторонити працівника від роботи у разі відсутності вказаного щеплення та який був порядок такого відсторонення.

Так відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, за загальним правило такому працівникові заробітна плата не виплачується. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця зберегти заробітну плату за працівником, відстороненим через відмову вакцинуватися від коронавірусної хвороби.

Пунктом 416 постанови КМУ від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», який набрав чинності з 08.11.2021, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком №2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 ЗУ "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 ЗУ "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Згідно до правового висновку ВС від 03.06.2020 у справі №205/4333/17 вбачається, що відсторонення від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати.

Отже, відсторонюючи працівника, керівник повинен діяти в спосіб та в межах повноважень, передбачених законом. Тому в наказі про відсторонення мають бути зазначені підстави та строк такого відсторонення. Керівник має ознайомити з таким наказом працівника. Якщо працівник відмовляється ознайомитись з наказом та поставити свій підпис, про це складається акт. На період відсторонення за працівником зберігається робоче місце.

Таким чином ч.2 ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачає можливість введення додаткових (не вказаних в ч.1 цієї статті) обов`язкових профілактичних щеплень для працівників окремих професій, виробництв та організацій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Професія позивача визначена такою, що підлягає обов`язковому профілактичному щепленню від COVID-19, наказом Міністерства охорони здоров`я України.

Отже відповідач у поданій апеляційній скарзі вірно вказав про наявність у роботодавця права на відсторонення працівника від роботи у разі відсутності щеплення від COVID-19, а вказівка суду першої інстанції на те, що відсторонення працівника від роботи на підставі положень постанови КМУ, які суд вважає протиправними та такими, що суперечить положенням Конституції України, є помилковою, адже не враховує право роботодавця відстороняти працівника у визначених випадках за відсутності відповідного щеплення на підставі ст. 46 КЗпП України, яка передбачає існування інших підстав для недопуску до роботи особи, та ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», яка визначає введення обов`язкових профілактичних щеплень для працівників окремих професій.

Одночасно, апеляційний суд враховує, що відсторонення працівника від роботи є актом перешкоджання здійсненню права на працю, відтак, має відбуватися з найсуворішим дотриманням вимог законодавства та забезпеченням прав працівника на усунення причин, які стали підставами для такого відсторонення.

За обставин цієї справи у оскаржуваному наказі вказано, що працівник відстороняється від роботи на підставі статті 46, 94 КЗпП України, частина друга статті 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» і пункт 416 постанови КМУ від 09.12.2020 №1236.

Вказані посилання на нормативно-правові акти надають право роботодавцю відстороняти працівника за умови, зокрема, відсутності у нього щеплення від COVID-19.

Однак у наказі не вказано фактичну причину для відсторонення працівника - що саме стало підставою того, що працівника не допустять до роботи, іншими словами, яке ним допущено порушення в царині трудових правовідносин, що унеможливлює подальше здійснення ним його трудових функцій, як того вимагає відповідний нормативно - правовий акт.

Отже апеляційні доводи скаржника про те, що в оскаржуваному наказі вказано як на підставу для відсторонення працівника причини відсторонення - відповідні правові норми КЗпП та постанов КМУ, є помилковими та не свідчать про те, що відповідний наказ прийнято з належним дотриманням норм трудового законодавства.

Крім того, в наказі про відсторонення позивача вказано про те, що її відстороняють від роботи з 22.11.2021 без вказівки на те, що відсторонення може здійснюватися лише до проведення працівником профілактичного щеплення під час дії в державі карантину по запобіганню хвороби COVID-19, що також є порушенням прав працівника, адже оскаржуване відсторонення може трактуватися як таке, що не обмежене часом, та без зазначення того, що ж саме має вчинити працівник для того, щоб бути допущеним до роботи.

Обмеження прав людини, в тому числі і обмеження конституційного права особи на працю, має бути чітко обґрунтованим та обмеженим певними часовими рамками.

З пояснень представника відповідача у ході розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції вбачається, що позивачка в період часу з 08.11.2021 (дати вступу в дію вищевказаного нормативного акту) по 22.11.2021 (день винесення спірного наказу) була непрацездатна в зв`язку з хворобою, не пов`язаною з COVID-19. При цьому даних про те, що роботодавець її попередив про те, що вона підлягає обов`язковому профілактичному щепленню та про те, що працівнику було надано розумний час для можливості здійснення нею вказаного щеплення після її виходу на роботу 22.11.2021 року, а також доказів того, що позивачка відмовилася проводити вказане щеплення, тому і не потребує часу на здійснення такої медичної маніпуляції, матеріали даної справи не містять.

Оскільки наказ про відсторонення позивача від роботи є таким, що не відповідає вимогам закону, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь працівника є такими, що підлягають до задоволення.

Інших доводів, які б свідчили про помилковість вказаних висновків суду у справі, апеляційна скарга відповідача не містить.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Отже рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 15.02.2022 у даній справі слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови, а в решті - залишити без змін.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за скаржником.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 15.02.2022 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ГУ Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернігівській області про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

У решті рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 15.02.2022 в даній справі - залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за скаржником.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 08.06.2022.

Суддя-доповідач

Судді