Ухвала

Іменем України

30 травня 2022 року

м. Київ

справа № 185/3108/20

провадження № 61-1842ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи - ОСОБА_4 , про визнання недійними договорів купівлі-продажу рухомого та нерухомого майна, здійснення реституції,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договору купівлі-продажу, укладеного за допомогою довідки-рахунку між ОСОБА_2 та його донькою ОСОБА_3 з відчуження автомобіля Opel Combo, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , договору купівлі - продажу, укладеного між ОСОБА_2 та його донькою ОСОБА_3 з відчуження житлового будинку з присадибною ділянкою землі АДРЕСА_1 , у зв`язку з їх фіктивністю та здійснення процесу реституції відносно майна, переданого на виконання фіктивних договорів купівлі-продажу між продавцем ОСОБА_2 і покупцем ОСОБА_3 з обов`язковою перереєстрацією цього майна на нового власника ОСОБА_2 , тобто із зобов`язанням кожної із сторін повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання недійсних, на думку позивача, правочинів згідно з частиною першою статті 216 ЦК України.

Позов мотивував тим, що відповідач ОСОБА_3 , на його думку, не мала на момент укладення договорів достатніх грошових коштів для їх здійснення, що гроші за спірними договорами покупець продавцю не передав, а також не передавався автомобіль та житловий будинок продавцем покупцю.

Зазначав, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , укладаючи спірні договори, знали про існування грошових зобов`язань перед ОСОБА_1 , виконання вимог, за якими може бути звернуте на предмет цих договорів, договори купівлі-продажу житлового будинку, земельної ділянки та автомобіля не спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, а мали на меті приховання майна у разі примусового виконання грошових зобов`язань.

Рішенням від 17 червня 2021 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області позов задовольнив частково.

Постановою від 08 грудня 2021 року Дніпровський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2021 року - без змін.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у січні 2022 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (момент, з якого позивач довідався або міг довідатись про порушення його права) у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, а також пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу).

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Суди встановили, що на примусовому виконанні у Павлоградському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває зведене виконавче провадження № 53941848 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на кожного відшкодування витрат у сумі 15 232,14 грн на виконання виконавчого листа, виданого Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області у справі № 185/9364/16-ц, а також про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_5 200 000,00 грн на кожного у відшкодування моральної шкоди на виконання виконавчого листа, виданого Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області у справі № 185/4635/15-ц.

Із ОСОБА_2 за зведеним виконавчим провадженням № 53941848 стягнуто коштів на загальну суму 64 395,99 грн, з них 31 697,06 грн - ОСОБА_5 , 32 698,93 грн - ОСОБА_1 .

Рішенням від 17 серпня 2015 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у справі № 185/4635/15-ц стягнув з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на кожного 200 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

02 жовтня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , який нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 1-3021.

Станом на час розгляду справи право власності на нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 .

У судовому засіданні сторони визнали факт, що ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_2

22 травня 2015 року автомобіль Opel Combo, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , перереєстрований за довідкою-рахунком на нового власника - ОСОБА_3 , з 02 квітня 2010 року власником цього автомобіля був ОСОБА_2 .

На час укладення договорів купівлі-продажу не існувало будь-яких заборон відчуження спірного майна: автомобіля та будинку.

Також суди встановили, що після укладення спірного договору купівлі-продажу буд. АДРЕСА_1 , продавець ОСОБА_2 продовжив проживати в ньому, що підтверджується листом Павлоградського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області від 11 березня 2019 року, актами державного виконавця від 05 квітня 2016 року, 01 червня 2017 року, 10 жовтня 2017 року, 14 вересня 2018 року, довідкою про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , а покупець ОСОБА_3 продовжила проживати за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується листом Павлоградського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області від 17 серпня 2018 року, протоколом допиту ОСОБА_3 , як свідка, від 23 грудня 2019 року, 23 січня 2020 року, 30 серпня 2019 року, довідкою про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 , згідно якої її місце проживання зареєстроване в буд. АДРЕСА_1 тільки з 19 червня 2020 року, тобто після пред`явлення цього позову до суду.

Докази фактичної передачі грошових коштів за спірними договорами купівлі-продажу від продавця ОСОБА_2 покупцю ОСОБА_3 відсутні.

Згідно з листом Павлоградського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області від 11 березня 2019 року ОСОБА_2 у своєму користуванні має автомобіль Opel Combo, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який він зберігає на АДРЕСА_3 .

На момент купівлі-продажу 22 травня 2015 року автомобілю Opel Combo, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знали про наявність позову на розгляді в суді щодо стягнення коштів з ОСОБА_2 , знали про наявність майнових претензій ОСОБА_1 у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою 20 листопада 2013 року, в якій загинув син ОСОБА_1 .

Таким чином, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , укладаючи договори купівлі-продажу, були обізнані про існування грошових зобов`язань, виконання вимог, за якими може бути звернуте на предмет цих договорів, договори купівлі-продажу житлового будинку та автомобіля не були спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, а мали на меті приховання майна у разі примусового виконання грошових зобов`язань.

Разом з тим, суди встановили, що позивач пропустив трирічний строк звернення до суду за захистом прав, що є підставою для відмови в позові в повному обсязі, зважаючи на наступне.

Згідно з відмітками про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження ОСОБА_1 ознайомлений з матеріалами виконавчого провадження 16 лютого 2017 року, при цьому матеріали виконавчого провадження містили інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка була отримана 05 серпня 2016 року державним виконавцем Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби, про право власності ОСОБА_3 на буд. АДРЕСА_3 .

Згідно із заявою від 30 березня 2017 року ОСОБА_1 , адресованої Павлоградському міськрайонному відділу державної виконавчої служби, він просив витребувати документи, що підтверджують відчуження ОСОБА_2 майна, зокрема, автомобіля Opel Combo, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , будинку та земельної ділянки на АДРЕСА_3 .

Таким чином, ОСОБА_1 станом на дату подання заяви (30 березня 2017 року) знав про відчуження ОСОБА_2 автомобіля Opel Combo, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , будинку та земельної ділянки на АДРЕСА_3 , проте з позовом до суду в межах трирічного строку з моменту, коли йому стало відомо про порушення прав, не звернувся.

Крім того, позивач не просив поновити пропущений строк звернення до суду, натомість вказував, що дізнався про порушення своїх прав тільки 19 березня 2019 року, в підтвердження чого надає суду ксерокопію конверту, який адресований йому Павлоградським міськрайонним відділом державної виконавчої служби.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Норма частини третьої статті 267 ЦК України встановлює, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність не застосовується, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Суди встановили, що представник відповідачів просив застосувати у цій справі строк позовної давності, а саме - до ухвалення судом першої інстанції рішення.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що позивачу достеменно було відомо про факт укладення оспорених ним правочинів (а отже і про порушення його прав) ще у лютому 2017 року, а з позовом він звернувся лише 12 травня 2020 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у позові.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (момент, з якого позивач довідався або міг довідатись про порушення його права) у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17.

Постанова суду апеляційної інстанції не суперечить висновку щодо встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (момент, з якого позивач довідався або міг довідатись про порушення його права), викладеного у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, проте, справи мають різні встановлені фактичні обставини, а тому суди дійшли різних висновків щодо моменту, коли позивач дізнався про порушення його права.

Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень ЦК України у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для цієї справи та не свідчить про

Доводи касаційної скарги щодо недоведеності моменту, з якого позивач дізнався про порушене його право, висновку суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених пунктами 1 та 4 частини третьої статті 411 цього Кодексу).

Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України); суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Оскільки підставу для касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України визнали необґрунтованою, а підстави для скасування рішення, передбачені пунктами 1 та 4 частини третьої статті 411 ЦПК України, є похідними, то такі підстави не можуть братись до уваги, як неприйнятні.

Зі змісту касаційної скарги та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, а Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судового рішення, що оскаржене, відсутні.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи - ОСОБА_4 , про визнання недійними договорів купівлі-продажу рухомого та нерухомого майна, здійснення реституції.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська