Номер провадження 2/754/748/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02.11.2018 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та визнано за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 . До прийняття судового рішення відповідачка разом із своєю сім`єю проживала та проживає у спірній квартирі, чинила постійно перешкоди позивачу у користуванні квартирою. На даний час позивачка також не має можливості користуватися належним їй майном. Таким чином, своїми незаконними діями відповідачка завдала матеріальні та моральні збитки позивачу, які вона оцінює у 122525, 00 грн. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь матеріальну та моральну шкоду у розмірі 122525, 00 грн.

09.09.2021 року до суду надійшов відзив відповідача на позов. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідачка зазначає, що між сторонами виник спір щодо користування спірною квартирою АДРЕСА_1 , що була отримана ними у спадщину після смерті матері. Вони не могли домовитися щодо суми компенсації за частку, що призвело до того, що позивачка відмовилася надати оригінали правовстановлюючих документів нотаріусу, у зв`язку з чим нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину. Після постановлення судового рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.09.2020 року про вселення ОСОБА_2 до спірної квартири виконавчою службою було відкрито виконавче провадження, яке було виконано у повному обсязі 04.02.2021 року. Як вбачається з акту державного виконавця від 04.02.2021 року, було вчинено виконавчі дії щодо вселення ОСОБА_2 до кімнати, площею 10, 9 кв.м., кімната ОСОБА_3 була підготовлена до вселення, зайві речі відсутні, дублікати ключів було надано стягувачу, робочий стан замків перевірено, ключі до замків підходять, а також було визначено порядок користування квартирою. Наведене свідчить про те, що відповідачкою не вчинялося жодних дій, що свідчили б про перешкоди з її боку для позивачки у користуванні квартирою. Після смерті матері саме позивач вчиняє конфлікти, провокує на їх вчинення, розповсюджує неправдиву інформацію щодо перешкод з боку відповідача у користуванні квартирою. Також відповідач вказує про те, що розрахунок завданої позивачу шкоди нічим не підтверджується, не містить детального розрахунку. На підставі викладеного відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

01.12.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив представника позивача, в якій він наполягає на задоволенні позовних вимог та заперечує щодо викладених у відзиві даних.

У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та представник відповідача у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у своїй заяві представник відповідача просить проводити розгляд справи в їх відсутність.

Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають відповідач ОСОБА_3 , її чоловік ОСОБА_5 , син ОСОБА_6 , а також дочка ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати сторін ОСОБА_4 , після її смерті відкрилась спадщина, у тому числі, на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02.11.2018 року за ОСОБА_2 було визнано, у тому числі, право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.05.2019 року за ОСОБА_3 визнано, у тому числі, право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 .

Вказаним судовим рішенням було встановлено, що постановою державного нотаріуса Храпійчук Т.В. від 25.06.2016 року сторонам по справі було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через наявність спору та відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.09.2020 року ОСОБА_2 вселена до квартири АДРЕСА_1 , а також визначено порядок користування спірним жилим приміщенням.

Деснянським районним відділом державної виконавчої служби у м. Києві на виконання судового рішення були відкриті виконавчі провадження.

Відповідно до Акту державного виконавця Деснянського РВ ДВС від 04.02.2021 року судове рішення було виконано у повному обсязі, у зв`язку з чим виконавчі провадження закрито.

Як вбачається з Актів державного виконавця від 04.02.2021 року, було вчинено виконавчі дії щодо вселення ОСОБА_2 до кімнати, площею 10, 9 кв.м., кімнати боржником ОСОБА_3 підготовлено до вселення, зайві речі відсутні, дублікати ключів було надано стягувачу, робочий стан замків перевірено, ключі до замків підходять. Також було визначено порядок користування квартирою відповідно до змісту виконавчого документу.

З наведеного можна зробити переконливий висновок про те, що відповідачкою не здійснювалося будь-яких перешкод у реалізації позивачем свого права на користування та розпорядження належним їй на праві власності майном.

Крім того, 04.02.2021 року позивачці було повторно вручено ключі від кімнати та квартири АДРЕСА_1 , які надавалися вже раніше.

21.04.2020 року між сторонами був укладений договір дарування, відповідно до якого відповідачка подарувала позивачці частину квартири АДРЕСА_2 , де остання почала проживати у добровільному порядку.

Незважаючи на те, що позивачка постійно проживає у квартирі АДРЕСА_2 , вона не переставала користуватися і спірною квартирою АДРЕСА_1 .

З постанови № 9980 від 16.07.2012 року про відмову у порушенні кримінальної справи вбачається, що ОСОБА_2 провокує на різні конфлікти, самовільно забрала з шафи документи на квартиру АДРЕСА_1 .

Слід також зазначити, що 31.03.2019 року з боку позивачки було здійснено фізичне насильство відносно відповідачки. З даного приводу відповідачка зверталася з письмовою заявою до поліції, однак кримінальне провадження не було відкрито.

Що стосується поданих позивачкою заяв до поліції від 28.02.2019 року, 02.03.2019 року, 11.03.2019 року, 25.03.2019 року та від 01.04.2019 року, то слід зазначити, що дані заяви не підтверджують жодним чином факти, викладені у них, оскільки будь-яке процесуальне рішення поліції з цього приводу суду надано не було.

Крім того, 04.02.2021 року під час примусового виконання судового рішення позивачкою було спровоковано конфлікт, під час якого вона висловлювалась брутальною лайкою на адресу відповідачки, погрожувала фізичною розправою, у зв`язку з чим були викликані працівники поліції.

Також працівниками поліції був складений протокол про адміністративне правопорушення відносно відповідачки за ст.. 173-2 КпАП України, однак постановою судді Деснянського районного суду м. Києва від 01.03.2021 року провадження у справі було закрито за відсутності у діях відповідачки події і складу адміністративного правопорушення.

Після даного конфлікту відповідачка вимушена була викликати швидку медичну допомогу, що підтверджується відповідними медичними документами.

Також суд зазначає, що пред`явлена позивачем сума до стягнення, як відшкодування матеріальної та моральної шкоди, є незрозумілою, її розрахунок та обґрунтування не відповідає нормам діючого законодавства.

Так, позивач вказує про те, що розрахунок матеріальних та моральних збитків позивачем здійснюється з принципу неможливості користування майном та виходить з середньої вартості оренди такої квартири, на підтвердження чого надано витяг з мережі інтернет, в якому розміщено оголошення про оренду подібних квартир.

Проте вказані в оголошенням квартири не відповідають характеристикам квартири АДРЕСА_1 , оскільки загальна площа даної квартири становить 46, 8 кв.м., а житлова - 31, 3 кв.м. У наданих оголошенням вказано квартири з характеристиками - загальна площа 63 кв.м., житлова площа - 49 кв.м.; а також загальна площа 56 кв.м., житлова площа - 45 кв.м.

Також є незрозумілим, яким чином здійснено розрахунок матеріальної шкоди, за які періоди, які саме суми матеріальної та моральної шкоди, які не розмежовані позивачем. Крім того, позивачкою не долучено до позову та не надано під час розгляду справи належних та допустимих доказів на підтвердження завданої їй матеріальної та моральної шкоди.

Відповідно до ст.. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно із ст.. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, необхідно враховувати, що відповідно до пункту 5 постанови Пленуму ВС України від 31.03.1995р. № 4, розглядаючи позов про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, за яких обставин і якими діями вони завдані, яким є ступень вини заподіювана, в якій грошовій сумі потерпілий вказує на пов`язані з ними втрати та з чого при цьому виходить.

Згідно роз`яснень, даних у пункті 9 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України із змінами, внесеними постановою № 5 від 25 травня 2001 року, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості.

Відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом ВС України, моральна шкода може полягати у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, при настанні інших негативних наслідків.

При цьому суд зазначає, що системний аналіз норм права дає підстави для висновку, що для покладення на відповідача відповідальності з відшкодування матеріальної та моральної шкоди необхідно довести вину останнього, тобто факт заподіяння шкоди.

Але позивачем під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту вчинення відповідачем перешкод позивачці у праві користування та розпорядження належним їй майном, через що могла виникнути дана відповідальність. Крім того, з будь-якими заявами щодо усунення перешкод у здійсненні права власності до відповідачки позивачка не зверталася, а отже у судовому порядку факт чинення відповідачкою перешкод у користуванні позивачем майном не встановлювався.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження завдання відповідачкою позивачці шкоди, а тому суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог немає.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, то і підстав для стягнення понесених позивачкою витрат на правничу допомогу та судові витрати немає.

На підставі викладеного та керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 15, 16, 22, 23, 1166, 1167, 1168 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення виготовлений 07 червня 2022 року.

Суддя О.В.Лісовська