ПОСТАНОВА

Іменем України

20 січня 2022 року м. Кропивницький

справа № 404/5390/21

провадження № 22-ц/4809/220/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Єгорової С.М., Чельник О.І.

секретар Гончар В.В.

учасники справи:

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2

представник «Кіровоградська нафтова компанія» - Нікішов Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04.11.2021, суддя Павелко І.Л., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кіровоградська нафтова компанія» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Кіровоградська нафтова компанія» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що 11.06.2017 року була прийнята на посаду бухгалтера II категорії в ТОВ «Кіровоградська нафтова компанія», про що є відповідний запис в трудовій книжці серії НОМЕР_1 .

01.03.2019 року переведена на посаду бухгалтера І категорії, а 05.03.2021 року наказом № 05/03/2-к/тр її було звільнено з посади бухгалтера І категорії на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників.

Вважає своє звільнення незаконним, таким що не відповідає вимогам чинного законодавства оскільки з наказом про звільнення була ознайомлена раніше ніж її було повідомлено про заплановане вивільнення, одночасно з попередженням про наступне вивільнення не було повідомлено про наявність вакантних посад на які можливо працевлаштувати працівника в межах спеціальності та кваліфікації або про відсутність таких посад в зв`язку з чим роботодавцем не прийняті міри для працевлаштування, не встановлювалось переважне право на залишення на роботі.

Просила суд визнати незаконним та скасувати наказ товариства з обмеженою відповідальністю «Кіровоградська нафтова компанія» № 05/03/2-к/тр від 05.03.2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 », поновити ОСОБА_1 на роботі в товаристві з обмеженою відповідальністю «Кіровоградська нафтова компанія» на посаді бухгалтера І категорії з 06.03.2021 року, стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Кіровоградська нафтова компанія» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.03.2021 року по день постановлення рішення судом.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04.11.2021 позов задоволено частково.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу товариства з обмеженою відповідальністю «Кіровоградська нафтова компанія» № 05/03/2-к/тр від 05.03.2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновленні на роботі в товаристві з обмеженою відповідальністю «Кіровоградська нафтова компанія» на посаді бухгалтера І категорії з 06.03.2021 року.

Стягнув з товариства з обмеженою відповідальністю «Кіровоградська нафтова компанія» середній заробіток, за час вимушеного прогулу на користь ОСОБА_1 в розмірі 130 989 грн. 32 коп.

Стягнув з товариства з обмеженою відповідальністю «Кіровоградська нафтова компанія» на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції, у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено зокрема, що судом першої інстанції в порушення норм процесуального права не винесено рішення за результатами підготовчого провадження у зв`язку з визнанням відповідачем позову, не винесено ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, чим грубо порушено ст.. ст.. 49,200,206 ЦПК України. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази про поновлення працівника на роботі. Суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що порушені права позивача поновлені та не дослідив яким саме чином ці права поновилися. Суд не навів правового обґрунтування стягнення середнього заробітку по 20.10.2021.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 15.12.2021 по справі відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 16.12.2021 справу призначено до розгляду.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, в якому заперечується проти задоволення апеляційної скарги.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені доводи не спростовують висновки суду першої інстанції.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції встановив, що 11.06.2017 року ОСОБА_1 , була прийнята на посаду бухгалтера II категорії в ТОВ «Кіровоградська нафтова компанія», про що є відповідний запис в трудовій книжці серії НОМЕР_1 , 01.03.2019 року переведена на посаду бухгалтера І категорії.

05.03.2021 року наказом № 05/03/2-к/тр її було звільнено з посади бухгалтера І категорії на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників.

05.01.2021 року позивача було ознайомлено з наказом про звільнення, який датовано 05.03.2021 року № 05/03/2-к/тр, про що нею проставлено особистий підпис про ознайомлення.

На наступний день, 06.01.2021 року їй було вручено повідомлення про заплановане вивільнення, про що нею проставлено особистий підпис про ознайомлення.

Суд першої інстанції встановив, що в діях роботодавця вбачається порушення ст. 49-2 КЗпП України, оскільки роботодавець не повідомляв позивача про можливе вивільнення за два місяці, а одразу ознайомив з наказом про звільнення.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до копії наказу №20/10/1-к/тр від 20.10.2021 року товариства з обмеженою відповідальністю «Кіровоградська нафтова компанія» наданого представником відповідача, наказ №05/03/22-к/тр від 05.03.2021 року про звільнення позивача - скасовано, поновлено її на роботі та покладено обов`язок на головного бухгалтера виплатити позивачці заробітну плату.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки наказ про звільнення ОСОБА_1 скасовано відповідачем, який його видав, позивача зазначеним наказом поновлено на роботі, тому підстави для визнавання наказу № 05/03/22-к/тр від 05.03.2021 року незаконним та скасування даного наказу - відсутні. Відповідно відсутні і підстави для поновлення на роботі, оскільки зазначені дії зроблені самим відповідачем.

Суд першої інстанції, приймаючи до уваги встановлені обставини дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі не підлягають задоволенню.

В частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції зазначив, що оскільки Товариством з обмеженою відповідальністю «Кіровоградська нафтова компанія» була нарахована заробітна плата за час вимушеного прогулу про, що ОСОБА_1 повідомлена, але зазначені кошти не отримала і як наслідок порушене право позивача не відновлене, тому суд в цій частині задовольняє позовні вимоги за період з 06.03.2021 року ( з дня звільнення) по 20.10.2021 року (поновлення на роботі).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до ст.117 КЗпП України суд стягує за час вимушеного прогулу з відповідача на користь позивача з розрахунку з 06.03.2021 року по день винесення наказу про поновлення на роботі 20.10.2021 року (березень -17 днів, квітень-22 дні, травень-18 днів, червень-20 днів, липень-22 дні,серпень-21 день,вересень-22 дні,жовтень-12 днів, всього * 850 грн.58 коп. (середньоденний заробіток) = 130 989 грн.32 коп.

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

В апеляційній скарзі зазначається, що суд першої інстанції при розгляді справи порушив норми процесуального права, оскільки не вирішив питання про поновлення позивача на роботі.

Зазначено, що оскільки наказ про поновлення на роботі №20/10/1-к/тр від 20.10.2021 року отримано позивачем тільки 22.10.2021 року, то відповідно позивач не міг приступити до виконання обов`язків 21.10.2021 року.

Зазначено, що відповідач не міг самостійно поновити позивача на роботі, так як не є органом, що розглядає трудові спори і не може шляхом проведення службового розслідування самостійно поновити позивача на роботі в рамках судового процесу.

Крім того, відповідачем неправильно нараховані суми, які підлягають виплаті за час вимушеного прогулу.

Суд апеляційної інстанції перевірив зазначені доводи.

З матеріалів справи вбачається, що 11.06.2017 року ОСОБА_1 , прийнята на посаду бухгалтера II категорії в ТОВ «Кіровоградська нафтова компанія», 01.03.2019 року переведена на посаду бухгалтера І категорії.

05.03.2021 року наказом № 05/03/2-к/тр позивач звільнена з посади бухгалтера І категорії на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників.

05.01.2021 року позивача ознайомлено з наказом про звільнення, який датовано 05.03.2021 року № 05/03/2-к/тр, що підтверджено матеріалами справи.

06.01.2021 року позивачу вручено повідомлення про заплановане вивільнення, про що нею проставлено особистий підпис про ознайомлення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач визнав факт незаконного звільнення позивача з роботи відповідно до наказу 05.03.2021 року № 05/03/2-к/тр і скасував зазначений наказ про звільнення.

Відповідно до копії наказу №20/10/1-к/тр від 20.10.2021 року товариства з обмеженою відповідальністю «Кіровоградська нафтова компанія» наданого представником відповідача в суді першої інстанції, наказ №05/03/22-к/тр від 05.03.2021 року про звільнення позивача скасовано, позивача поновлено на роботі з 06.03. 2021 року. На головного бухгалтера покладено обов`язок виплатити позивачу заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 06.03.2021 року по 20.10.2021 року в розмірі 105446,41 грн. та забезпечити допуск до роботи ОСОБА_1 на посаді бухгалтера І категорії з 21.10.2021 року.

Позивач, отримавши наказ про поновлення на роботі з 06.03. 2021 року мала б приступити до виконання своїх обов`язків 23.10.2021, приймаючи до уваги, що наказ нею було отримано 22.10.2021 року, однак зазначені дії не здійснила, при цьому матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження, що позивач бажала, однак немала можливості приступити до виконання свої службових обов`язків.

Встановлені обставини дають підстави зробити висновок, що апеляційна скарга не містить належних пояснень в частині, чому 23.10.2021 року вона не приступила до виконання свої обов`язків.

В той же час, позивач в апеляційній скарзі посилається на норми трудового законодавства і зазначає, що поновлення на роботі може здійснити тільки орган, який розглядає трудовий спір, а оскільки відповідач не є таким органом то відповідно таке поновлення не відповідає нормам діючого трудового законодавства.

Зазначені доводи є помилковими, оскільки відповідач встановивши, що під час звільнення позивача було порушено норми трудового законодавства добровільно скасував наказ про звільнення позивача, який є предметом судового розгляду, що діючим законодавством не заборонено, тобто добровільно відновив порушене право позивача.

Підстави скасовувати наказ про звільнення позивача після скасування його відповідачем добровільно, були відсутні, оскільки наказ про звільнення втратив свою силу, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволені позову в цій частині.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції неправильно визначив суму за час вимушеного прогулу не знайшли свого підтвердження.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до підпункту «л» пункту 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок), цей Порядок застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Згідно із абзацом 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

З матеріалів справи вбачається, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Кіровоградська нафтова компанія» нараховано заробітну плату за час вимушеного прогулу про, що ОСОБА_1 була повідомлена, однак її не отримала.

Встановлене свідчить, що порушене право в цій частині було не відновлене, тому суд в цій частині вірно задовольнив позовні вимоги за період з 06.03.2021 року ( з дня звільнення) по 20.10.2021 року ( поновлення на роботі).

Підчас розгляду апеляційної скарги було встановлено, що позивачу була виплачена заробітна плата (середній заробіток за час вимушеного прогулу з врахуванням обов`язкових платежів у розмірі 105446,40 коп.), що підтверджується матеріалами справи.

Встановлені обставини позивачем не спростовані.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами та суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України залишається без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за особою, яка звернулась із апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04.11.2021, залишити без змін.

Повний текст постанови складено 28.01.2022.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: