Справа № 308/3875/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді - Данко В.Й.,

за участю:

секретаря - Павлюх Л.М.,

розглянувши у судовому засіданні у місті Ужгород у порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛІТ ФІНАНС», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, приватний нотаріус Остапенко Євген Михайлович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню

в с т а н о в и в:

І. Стислий виклад позицій учасників справи

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшов позов ОСОБА_1 РНОКП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 (далі - позивач) до товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛІТ ФІНАНС» 2, місцезнаходження: м.Київ, пл.Солом`янська, 2 (далі - відповідач), у якому позивач просить суд:

-визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №108871 від 08.06.2021, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович в рахунок примусового стягнення заборгованості по кредитному договору та складається з заборгованості по кредитному договору №106193901 від 08 травня 2013 року на суму 10400,36 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що виконавчий напис було вчинено з порушенням вимог спеціального законодавства, зокрема, з пропуском 3-річного строку, що, як вважає представник позивача, зумовлює висновок про відсутність підстав для повернення споживчого кредиту.

Вказує на те, що на момент вчинення виконавчого напису набрала законної сили постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017, якою було скасовано окремі положення постанови Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014, які були правовою підставою для проведення нотаріальних дій.

Наголошує на тому, що відображена в оскаржуваному виконавчому написі заборгованість позивача є спірною.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався, що згідно з частиною 2 статті 191 ЦПК України не перешкоджає розгляду та вирішенню справи по суті за наявними матеріалами.

Третя особа правом на подання пояснень щодо позову не скористалася.

У судове засідання позивач не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

У судове засідання відповідач явку уповноваженого представника не забезпечив, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, клопотання про відкладення не подав.

У судове засідання третя особа не з`явилася, належним чином повідомлена про час, дату і місце його проведення.

ІІ. Рух справи

Ухвалою від 25.03.2022 суддя залишив позовну заяву без руху.

Ухвалою від 10.05.2022 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 25.05.2022 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою від 09.06.2022 суд відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про витребування додаткових доказів.

ІІІ. Фактичні обставини справи

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач уклала кредитний договір №106193901 з ПАТ «Банк Руский Стандарт», за умовами якого строк кредитування за вказаним договором складає 1097 днів, а саме - з 08.05.2013 по 08.05.2016.

Сторони кредитного договору погодили, серед іншого, суму кредиту, яка становить 14705 грн., а також розмір та графік щомісячних платежів. За умовами договору платіж має щомісячний характер та здійснюється до 8-ого числа відповідного місяця згідно з додатком до кредитного договору.

У подальшому з огляду на неодноразове укладення договорів факторингу та про відступлення права вимоги, персоніфікованих в оскаржуваному виконавчому написів, право вимоги за кредитним договором №106193901 перейшло до відповідача. У свою чергу, останній звернувся до третьої особи з метою вчинення виконавчого напису та стягнення заборгованості, яка виникла за згаданим договором №106193901.

08.06.2021 третя особа вчинила виконавчий напис, керуючись пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 №1172 (далі - Перелік), за яким з позивача стягненню підлягає заборгованість у розмірі 10400,36 грн., з них:

1) 4208,45 грн. - заборгованість за тілом кредиту;

2) 2241,91 грн. - заборгованість за відсотками та комісією;

3) 3900 грн. - заборгованість за штрафними санкціями;

4) 50 грн - плата за вчинення виконавчого напису

Оспорюваний виконавчий напис став підставою для відкриття виконавчого провадження ВП №66547130 та арешту майна позивача, що підтверджується копією постанови про арешт коштів боржника.

Виходячи з наявності підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

ІV. Позиція суду

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172 (далі - Перелік №1172) у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (далі - постанова №662) для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Цитовані положення зумовлені прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови №662, за пунктом 2 якої Перелік №1172 після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» доповнено новим розділом такого змісту: «Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості».

У свою чергу, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14 постанову №662 визнано незаконною та нечинною в частині, зокрема, доповнення Переліку документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин».

Ухвалами Вищого адміністративного суду України від 06 березня та 04 квітня 2017 року виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року зупинено до закінчення касаційного розгляду.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 залишено без змін.

Таким чином, оскільки у судовому порядку постанову №662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

У частині 5 статті 254 КАС України в редакції, що діяла на момент прийняття постанови постанови апеляційним судом у справі №826/20084/14 зазначено, що постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, -через п`ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі.

Постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України (стаття 255 КАС України).

Таким чином, постанова №662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14.

Між тим, резолютивна частина постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 в частині відображення результату вирішення позовних вимог містить висновки: 1) про визнання незаконною та нечинною постанови №662 у наведеній частині; 2) про зобов`язання Кабінету Міністрів України опублікувати резолютивну частину цієї постанови про визнання незаконною та нечинною постанови №662 у наведеній частині.

Отже, ухвали Вищого адміністративного суду України від 06 березня та 04 квітня 2017 року, якими було передбачено зупинення виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 до закінчення касаційного розгляду, стосувались лише зупинення виконання обов`язку Кабінету Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду.

Таким чином, вчиняючи оскаржуваний виконавчий напис третя особа неправомірно керувалася пунктом 2 Переліку документів у редакції постанови №662, яка на той час уже була нечинною згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, резолютивна частина якої була опублікована в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року №23.

Подібна позиція наведена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17, в якій, зокрема, суд зазначив: «Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 27 березня 2017 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14. Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника».

Резюмуючи дослідження обґрунтованості позовних вимог, суд вказує на те, що спірність заборгованості з урахуванням положень чинного законодавства визначається не за суб`єктивним ставленням кредитора чи боржника до неї, а за об`єктивним закріпленням такого виду заборгованості у Переліку.

При цьому суд враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 30.06.2021 по справі №759/5894/19.

У зв`язку з цим суд критично оцінює посилання представника відповідача на те, що розмір заборгованості відповідачем обраховано неналежним чином та шляхом безпідставного нарахування відсотків за кредитом.

Як убачається з копії кредитного договору, який став підставою для вчинення оспорюваного виконавчого напису, відповідний договір нотаріально не посвідчувався.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №310/9293/15-ц у разі встановлення судом фактичних обставин, що спростовують безспірність заборгованості, порушення вимог закону про порядок видачі виконавчого напису, підлягає захисту право боржника, що дає підстави задовольнити вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Крім того, Верховний Суд у своїй постанові від 12.03.2020 у справі №757/24703/18-ц дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №158/2157/17.

Суд також погоджується із доводами представника позивача про вчинення виконавчого напису поза 3-річним строк, визначеним приписами статті 88 Закону України «Про нотаріат».

Так, частиною 1 статі 88 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 зробила такий висновок про застосування вказаної норми права: «Строк для звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, передбачений статтею 88 Закону України «Про нотаріат», безпосередньо пов`язаний з позовною давністю, встановленою ЦК України. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Отже, загальний строк для звернення стягувача до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису становить не більше трьох років з дня виникнення у стягувача права вимоги до боржника незалежно від суб`єктного складу сторін у правовідносинах, тобто цей строк підлягає застосуванню й у відносинах між юридичними особами. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено іншу позовну давність, виконавчий напис видається у межах цього строку» (пункт 80 вказаної постанови).

Обґрунтовуючи наведений правовий висновок, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису в контексті застосування положень статті 88 Закону України «Про нотаріат» безпосередньо пов`язаний із позовною давністю, встановленою ЦК України. Фактично законом визначено, що строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису є таким самим, що й позовна давність для звернення до суду. Таким чином, різниця у правовій природі цих строків не має значення у цьому контексті. Тому і загальний строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису становить три роки (пункти 33-35 постанови від 02 липня 2019 року у справі №916/3006/17).

З обставин справи слідує, що за умовами кредитного договору №106193901 строк кредитування складає 1097 днів, а саме - з 08.05.2013 по 08.05.2016.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За таких обставин вчинення виконавчого напису 08.06.2021, не узгоджується із вимогами, передбаченими статтею 88 Закону України «Про нотаріат».

Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку про те, що третьою особою порушено порядок вчинення виконавчого напису, а тому останній слід визнати таким, що не підлягає виконанню.

V.Судові витрати

Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 992,40 грн. у зв`язку із задоволенням позовних вимог щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Щодо витрат, сплачених за надання професійної (правничої) допомоги суд вказує наступне.

За приписами частини 1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд при вирішенні вказаного питання враховує висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 22.11.2019 у справі №810/1502/18.

Суд також зазначає, що в пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

У вимірі спірних правовідносин суд вказує на те, що позивач не надав жодних документів на підтвердження того, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн. були фактично понесеними.

Також суд зауважує про те, що матеріали справи не містять конкретизації того, які саме роботи були виконані адвокатом та який час для надання юридичних послуг адвокатом було витрачено.

За таких обставин, на переконання суду з відповідача на користь позивача слід стягнути 1000 грн. адвокатських витрат.

Керуючись статтями 4,12,13,81,83,141,263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса №108871 від 08.06.2021, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович в рахунок примусового стягнення заборгованості по кредитному договору та складається з заборгованості по кредитному договору №106193901 від 08 травня 2013 року на суму 10400,36 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛІТ ФІНАНС» 2, місцезнаходження: м.Київ, пл.Солом`янська, 2 на користь ОСОБА_1 РНОКП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛІТ ФІНАНС» 2, місцезнаходження: м.Київ, пл.Солом`янська, 2 на користь ОСОБА_1 РНОКП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 понесені витрати на професійну (правничу) допомогу у розмірі 1000 (одна тисяча) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.Й. Данко