РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/12082/21

Провадження № 22-ц/4815/471/22

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Шимківа С.С.,

суддів: Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 13 грудня 2021 року (постановлену у складі судді Бучко Т.М.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу металевої огорожі,-

в с т а н о в и в :

11 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу металевої огорожі.

08 грудня 2021 року від представника позивачки до місцевого суду надійшла заява, яка датована 07 грудня 2021 року, про закриття провадження у справі за відсутністю предмета спору, оскільки після пред`явлення позову відповідач розпочав роботи по демонтажу спірної огорожі. Станом на 7 грудня 2021 року спірну огорожу демонтовано. Разом з цим, просив стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати, які складається з судового збору в сумі 908 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 10000 грн..

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 13 грудня 2021 року закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу металевої огорожі.

Повернуто позивачці судовий збір, сплачений при пред`явленні позову 11 червня 20212 року за квитанцією №0.0..1 в розмірі 908 грн..

У задоволенні заяви про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правничу допомогу в сумі 10000 грн. відмовлено.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції керувався тим, що закриття провадження у справі з підстав відсутності предмета спору не є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат відповідно до ч. 3 ст. 142 ЦПК України, а тому заява позивача в частині стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягає.

Не погоджуючись із ухвалою місцевого суду в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу, ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що заява про закриття провадження у справі подана саме у зв`язку з тим, що вона не підтримувала позовних вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позовних вимог. Вважає, що судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено у стягненні з відповідача витрат на правничу допомогу, що передбачено положеннями ч. 3 ст. 142 ЦПК України, яка передбачає, що якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу та стягнути з відповідача на її користь 10000 грн. витрат на правничу допомогу.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Одним із основних принципів цивільного судочинства є диспозитивність, зокрема стаття 13 ЦПК України зобов`язує суд розглядати справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог (відповідно суд касаційної інстанції у межах доводів та вимог касаційної скарги, та перевіряти законність судових рішень лише в межах вимог заявлених у суді першої інстанції), а учаснику справи надає право розпоряджатися своїми правами, у тому числі вчиняти чи не вчиняти ті чи інші процесуальні дії, на власний розсуд.

Статтею 255 ЦПК України визначені підстави закриття провадження у справі, зокрема суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо:

- відсутній предмет спору (пункту 2 частини першої);

- позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом (пункт 4 частини першої).

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 522/8782/16-ц зазначив, що відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема, шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18 (провадження № 61-2018св19), від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20), від 09 вересня 2020 року у справі №750/1658/20 (провадження № 61-9658св20).

Також Верховний Суд у постанові від 20 вересня 2021 року у справі №638/3792/20 вказав, що суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

При цьому, закриття провадження у справі з підстав відсутності предмета спору (п. 2 ч.1 ст.255 ЦПК України не є відповідно до ч. 3 ст.142 ЦПК України підставою для стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат (постанова Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 199/9188/16-ц).

Заява представника позивачки мотивована тим, що після пред`явлення позову відповідач розпочав роботи по демонтажу спірної огорожі, яка станом на 7 грудня 2021 року демонтована. При цьому, покликаючись на положення п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, просив закрити провадження у справі.

Із вищевказаної заяви вбачається, що її фактичний зміст свідчить про відмову позивачки від позову, унаслідок його задоволення відповідачем після пред`явлення позову, наслідком якої є відшкодування відповідачем понесених витрат позивачем.

Однак, заявником не обґрунтовано вирішення даної заяви у порядку, передбаченому ст. 206 ЦПК України, із застосуванням п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Внаслідок невірно обраної заявником норми процесуального закону та неповного дослідження обставин справи, суд першої інстанції закрив провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, що не оскаржується позивачем.

Відмовляючи у стягненні з відповідача витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції керувався тим, що закриття провадження у справі з підстав відсутності предмета спору не є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат відповідно до ч. 3 ст. 142 ЦПК України.

Ч. 3 ст. 142 ЦПК України визначено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 199/9188/16-ц зазначив, що закриття провадження у справі з підстав відсутності предмета спору (п. 2 ч.1 ст.255 ЦПК України) не є відповідно до ч. 3 ст.142 ЦПК України підставою для стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат.

Враховуючи, що стороною позивача не оскаржується підстави закриття провадження у справі, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу.

За таких обставин, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 13 грудня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Шимків С.С.

Судді: Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.