ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3696/22 Справа № 175/536/20 Суддя у 1-й інстанції - Бойко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія"

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2022 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" (далі - ПрАТ "УТСК") про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява, мотивована тим, що 17 травня 2019 року о 13:00 годині в районі будинку № 64 по вулиці Воскресенській в смт Обухівка Дніпровського району Дніпропетровської області сталася дорожньо-транспортна пригода (ДТП), за обставинами якої ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Opel Vectra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушуючи правила дорожнього руху, зіткнувся з її автомобілем марки «Infiniti ЕХ37», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить їй на праві власності. Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2019 року у справі № 175/2093/19 (провадження № 3/175/873/19) відповідача ОСОБА_2 визнано винним в порушенні правил дорожнього руху, внаслідок чого було пошкоджено автомобіль позивача та спричинено їй матеріальної шкоди. Зокрема, згідно з висновком експертного дослідження по визначенню вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля № 084/19 від 11 червня 2019 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Infiniti ЕХ37», пошкодженого внаслідок ДТП, становить 97 916,61 грн.

Також, позивачка зазначала, що цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 , на момент ДТП, була застрахована в ПрАТ "УТСК" на суму 100 000,00 грн., згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/0025927 від 18 березня 2019 року, до якої вона звернулася з відповідною заявою для отримання страхового відшкодування долучивши передбачені законодавством документи. Однак, ПрАТ "УТСК" не прийняло рішення про виплату страхового відшкодування, а в подальшому відмовило у його виплаті оскільки за твердженням страховика за страховим полісом № АО/0025927 була застрахована цивільно-правова відповідальність осіб, які правомірно експлуатували транспортний засіб, а ОСОБА_2 до таких осіб не відноситься, і відповідно, вказана ДТП не є страховим випадком, у зв`язку з чим, вона змушена звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд стягнути солідарно з ПрАТ "УТСК" та ОСОБА_2 на її користь відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 99 916,61 грн., а також моральну шкоду та судові витрати.

В подальшому, у вересні 2020 року позивачкою надано уточнену позовну заяву, за вимогами якої, вона просила суд стягнути з ПрАТ "УТСК" на її користь відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 99 916,61 грн., а також стягнути з ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн., вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2022 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ПрАТ "УТСК" на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 99 916,61 грн., яка складається із: 97 916,61 грн. - вартість матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди; 2 000,00 грн. - витрати по оплаті експертного дослідження.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 10 000 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ПрАТ "УТСК", посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ "УТСК".

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивачка просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача ПрАТ "УТСК" - без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони по справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується у іншій частині, а тому колегією суддів апеляційної інстанції не переглядається.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що 17 травня 2019 року о 13:00 годині в районі будинку № 64 по вулиці Воскресенській в смт Обухівка Дніпровського району Дніпропетровської області сталася дорожньо-транспортна пригода (ДТП), за обставинами якої відповідач ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Opel Vectra», на іноземній реєстрації з реєстраційним номером НОМЕР_1 , порушуючи правила дорожнього руху, зіткнувся з автомобілем марки «Infiniti ЕХ37», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить на праві власності позивачці ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2019 року у справі № 175/2093/19 (провадження № 3/175/873/19), відповідача ОСОБА_2 визнано винним в порушенні правил дорожнього руху, внаслідок чого було пошкоджено автомобіль позивачки, чим спричинено останній матеріальну шкоду.

Так, згідно з висновком експертного дослідження по визначенню вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля № 084/19 від 11 червня 2019 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Infiniti ЕХ37», реєстраційний номер НОМЕР_2 , пошкодженого в наслідок ДТП, становить 97 916,61 грн.

Цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 на момент ДТП була застрахована в ПрАТ "УТСК" на суму 100 000,00 грн., що підтверджується відповідним полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/0025927 від 18 березня 2019 року.

Для отримання страхового відшкодування позивачка, у відповідності до статті 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", звернулася до відповідача ПрАТ "УТСК" із заявою про страхове відшкодування, долучивши передбачені законодавством документи. Однак, ПрАТ "УТСК" не прийняло відповідного рішення про виплату страхового відшкодування, а в подальшому відмовило у його виплаті, оскільки за твердженням страховика за страховим полісом № АО/0025927 була застрахована цивільно-правова відповідальність осіб, які правомірно експлуатували транспортний засіб, а ОСОБА_2 до таких осіб не відноситься, і відповідно, вказана ДТП не є страховим випадком.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2020 року у справі № 175/1972/20, залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року, за позовом ПрАТ "УТСК" до ОСОБА_2 про визнання договору страхування недійсним, було відмовлено у позові страховій компанії та визнано укладення полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/0025927 від 18 березня 2019 року правомірним.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою доведено спричинення їй водієм ОСОБА_2 шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність за спричинення якої, в межах суми страхового відшкодування 100 000,00 грн. за мінусом франшизи 500,00 грн., несе ПрАТ "УТСК" згідно договору страхування, який діяв на момент ДТП. Вважав безпідставними посилання відповідача ПрАТ "УТСК" на частину п`яту статті 380 МК України та частини першу, четверту статті 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", зазначаючи, що порушення митних правил може бути предметом адміністративної відповідальності та не є підставою звільнення від цивільної відповідальності учасників страхових відносин. Зважаючи, що ДТП сталося за безпосередньої участі страхувальника, правомірність чи неправомірність користування транспортним засобом для відшкодування страхової шкоди значення не мають. Крім того, договір страхування укладено безпосередньо із ОСОБА_2 , правомірність володіння ним транспортним засобом на території України страховик міг перевірити під час укладення договору.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частинами першою, другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки виникають, у тому числі внаслідок правопорушень (деліктів), у зв`язку з чим потерпіла сторона має право вимагати відшкодування завданих збитків, а на правопорушника покладається обов`язок відшкодувати ці збитки.

В деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинний зв`язок між двома першими елементами і вина завдавача шкоди.

За загальним правилом шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

Суб`єктом відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

З матеріалів справи вбачається, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія ОСОБА_2 , автомобіль марки «Infiniti ЕХ37», реєстраційний номер НОМЕР_2 , належний на праві власності позивачці ОСОБА_1 , зазнав механічних пошкоджень.

Таким чином, оскільки шкода майну позивачки, завдана джерелом підвищеної небезпеки, внаслідок недотримання ОСОБА_2 Правил дорожнього руху, останній зобов`язаний відшкодувати позивачці спричинену внаслідок його дій та з його вини майнову шкоду.

Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

З метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та захисту майнових інтересів страхувальників особи, діяльність яких пов`язана з використанням транспортних засобів, зобов`язані застрахувати свою цивільно-правову відповідальність перед іншими особами на випадок завдання шкоди.

Якщо деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик повинен виплатити потерпілому страхове відшкодування в порядку, передбаченому Законом.

Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон № 1961-IV) є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників (стаття 3). Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону).

Пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV визначено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що відшкодування шкоди страховиком можливе внаслідок заподіяння особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, дорожньо-транспортної пригоди при настанні внаслідок неї страхового випадку та в межах лімітів відповідальності страховика.

При цьому, згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Пунктом 1.5 статті 1 Закону № 1961-IV встановлено, що наземні транспортні засоби (далі - транспортні засоби) - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах.

З пункту 1.7 статті 1 Закону № 1961-IV вбачається, що забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Згідно пункту 1.4 статті 1 Закону № 1961-IV особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Відповідно до пункту 1.1 статті 1 Закону № 1961-IV страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу.

Згідно пункту 1.6 статті 1 Закону № 1961-IV власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

При цьому, згідно пункту 1.8 статті 1 Закону № 1961-IV страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору.

Таким чином, можна дійти висновку, що страховий випадок, який є підставою для відшкодування страховиком шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, настає лише за умови, що учасником цієї пригоди був саме забезпечений транспортний засіб, тобто такий що зазначений в договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності та за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована, та якими в силу вимог пункту 1.4 статі 1 Закону № 1961-IV є страхувальник, тобто юридична особа та дієздатні громадяни, що уклали із страховиком договір цивільно-правової відповідальності та інші особи, які правомірно володіють транспортним засобом.

З позиції апелянта ПрАТ "УТСК" вбачається, що останній відмовив позивачці у виплаті страхового відшкодування у зв`язку із ненастанням страхового випадку, разом із тим із вказаним доводом колегія суддів погодитися не може, оскільки згідно наявного в матеріалах справи полісу № АО/0025927 від 18 березня 2019 року вбачається, що транспортний засіб «Opel Vectra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , є забезпеченим згідно пункту 7 полісу, при цьому страхувальником відповідно до умов вказаного страхового полісу виступає ОСОБА_2 , тобто дорожньо-транспортна пригода сталася за участі забезпеченого транспортного засобу під керуванням безпосередньо страхувальника, у зв`язку із чим колегія суддів доходить висновку про настання страхового випадку внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 17 травня 2019 року.

Разом з тим, згідно з частиною другою статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

При цьому, виплата страхового відшкодування не є безумовною та можлива у разі належної процесуальної поведінки учасників дорожньо-транспортної пригоди та виконання ними обов`язків, покладених Законом № 1961-ІV.

Так, за змістом підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону №1961-ІV у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Законом № 1961-ІV визначено обов`язок особи (водія та власника транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди; власника пошкодженого майна) письмово повідомити страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди та протягом 10 робочих днів з дня такого повідомлення зберігати пошкоджене майно у стані, в якому воно знаходиться після дорожньо-транспортної пригоди, для того, щоб його міг оглянути представник страховика (аварійний комісар або експерт). Це надає можливість страховику перевірити обставини дорожньо-транспортної пригоди власними силами, визначити розмір страхового відшкодування та запобігти необґрунтованій виплаті.

Зібрані в матеріалах справи докази свідчать про те, що позивачка, встановивши, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована ПрАТ "УТСК", у встановленому законом порядку та строки повідомила страхову компанію про настання дорожньо-транспортної пригоди, учасником якої був водій, відповідальність якого застрахована.

Разом з тим, у здійсненні виплати страхового відшкодування позивачці ОСОБА_1 , ПрАТ "УТСК" було відмовлено.

Вказана відмова мотивована неправомірністю користування водієм ОСОБА_2 , згідно вимог статті 380 МК України, транспортним засобом «Opel Vectra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що свідчить про те, що останній не є особою, відповідальність якої застрахована та позбавляє обов`язку страховика на виплату позивачці страхового відшкодування.

Цими доводами керувалося ПрАТ "УТСК" при подані апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

В той же час, колегія суддів не може погодитися із вказаними доводами апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, третьої статті 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Крім того, власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Так, дійсно з матеріалів справи вбачається, що транспортний засіб «Opel Vectra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , було ввезено в митному режимі тимчасового ввезення останній раз 28 вересня 2017 року.

Такі транспортні засоби не можуть використовуватися для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні, бути розкомплектовані чи передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам (абзац 3 частини п`ятої статті 380 МК України).

В той же час, колегія суддів зауважує, що порушення митних правил ввезення автомобілів на територію України може бути предметом адміністративної відповідальності особи, яка ввезла такий транспортний засіб та не є підставою звільнення від цивільної відповідальності учасників страхових відносин відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України "Про страхування".

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08 квітня 2019 року у справі № 910/14693/17.

Окрему увагу колегія суддів звертає на те, що нормами положення пункту (b) статті 7 додатку «C» Конвенції про тимчасове ввезення від 26 червня 1990 року (до якої приєдналася Україна 22 вересня 2004 року) встановлено, що транспортні засоби приватного використання можуть використовуватись третіми особами, які мають належний дозвіл користувача права на тимчасове ввезення. Кожна договірна сторона може дозволити таке використання особою, яка постійно проживає на її території, зокрема якщо вона використовує його від імені і згідно з інструкціями користувача права на тимчасове ввезення.

Відтак, за наявності у водія транспортного засобу реєстраційного документа на цей транспортний засіб, законність володіння таким транспортним засобом презюмується. Докази, зворотнього в матеріалах справи відсутні.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, яким виступає поліс № АО/0025927 від 18 березня 2019 року, страховик, на випадок виникнення деліктного зобов`язання, бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

При цьому, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Також, колегія суддів звертає увагу, що у червні 2020 року ПрАТ "УТСК" зверталось до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору страхування недійсним.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2020 року (яке міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://www.http://reestr.court.gov.ua/Review/93508870), залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року (яке міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://www.http://http://reestr.court.gov.ua/Review/95047400), у задоволенні позовних вимог ПрАТ "УТСК" відмовлено.

Ухвалюючи вказані рішення, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що сторони при укладенні договору страхування досягли згоди щодо усіх його істотних умов. Крім того, він укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, що свідчить про дотримання вимог законодавства щодо змісту і форми цього правочину.

Належних і допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину, встановленої статтею 204 ЦК України, позивачем не надано, що є його процесуальним обов`язком.

Посилання апелянта на те, що транспортний засіб «Opel Vectra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на дату вчинення ДТП знаходився на території України незаконно, з перевищенням строку транзитного переміщення та порушенням терміну належної реєстрації, тому відповідач ОСОБА_2 керував даним транспортним засобом, не маючи на те законних підстав, так як керував автомобілем з простроченим терміном перебування цього автомобіля у митному режимі "транзит" на території України не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2019 року у справі № 910/14693/17 є безпідставним, оскільки висновки суду вказаним висновкам Верховного Суду не суперечать.

Доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи по суті, у значній мірі зводяться до необхідності переоцінки доказів.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункт 1 статті 6 Конвенції (995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, у оскаржуваній частині, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення, у оскаржуваній частині - без змін.

Рішення місцевого суду у іншій його частині не оскаржувалось, а тому не переглядалось.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко