Справа № 357/5489/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі - головуючий суддя Цуранов А. Ю. , при секретарі Севериненко Д. В.,

за участю:

позивач ОСОБА_1 ;

представник відповідача-1 адвокат Федоренко В.С.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до: 1) ОСОБА_2 ; 2) ОСОБА_3 , про виселення,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 та стягнути солідарно з відповідачів судові витрати.

В обґрунтування позову вказував, що позивачу на підставі свідоцтва про придбання майна з електронних торгів, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської нотаріальної контори Київської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1-944, номер запису про право власності: 41157133 від 24.03.2021 року, належить квартира АДРЕСА_1 . 26.03.2021 року відповідачам направлена вимога про виселення, однак лист повернуто в зв`язку з закінченням терміну зберігання. Відповідач-1 усно повідомила, що в квартирі зберігаються її речі та речі її сина і вона добровільно не збирається звільняти майно. Відповідачі користуються квартирою без жодних на те правових підстав та створюють позивачу перешкоди в користуванні своєю власністю. Зазначив про необхідність звільнення відповідачами приміщення без надання їм іншого постійного житлового приміщення, оскільки квартира придбана відповідачем-1 за кредитні кошти. У травні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 та стягнути солідарно з відповідачів судові витрати.

В обґрунтування позову вказував, що позивачу на підставі свідоцтва про придбання майна з електронних торгів, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської нотаріальної контори Київської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1-944, номер запису про право власності: 41157133 від 24.03.2021 року, належить квартира АДРЕСА_1 . 26.03.2021 року відповідачам направлена вимога про виселення, однак лист повернуто в зв`язку з закінченням терміну зберігання. Відповідач-1 усно повідомила, що в квартирі зберігаються її речі та речі її сина і вона добровільно не збирається звільняти майно. Відповідачі користуються квартирою без жодних на те правових підстав та створюють позивачу перешкоди в користуванні своєю власністю. Зазначив про необхідність звільнення відповідачами приміщення без надання їм іншого постійного житлового приміщення, оскільки квартира придбана відповідачем-1 за кредитні кошти.

27.05.2021 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю.

22.06.2021 року ухвалою судді відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

31.08.2021 року суд на місці ухвалив відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про зупинення провадження у даній справі до розгляду справи № 357/6781/21.

02.09.2021 року засобами поштового зв`язку на адресу суду від представника ОСОБА_4 адвоката Федоренка В.С., надійшов відзив на позовну заяву. Вказаний відзив обґрунтований тим, що квартира АДРЕСА_1 була придбана відповідачем-1 частково за власні кошти та частково за кредитні кошти. Так, згідно договору купівлі-продажу квартири від 04.09.2007 року спірне майно придбане ОСОБА_4 за 206 906 грн., при цьому кредит був отриманий нею в розмірі 38 714 доларів США, що станом на дату укладення кредитного договору становило 195 505 грн., а решту суми у розмірі 11 401 грн., що складало 2 257 доларів США, відповідач-1 вносила за рахунок власних коштів, а отже спростовуються твердження позивача про необхідність виселення відповідачів без надання їм іншого постійного житлового приміщення у зв`язку з купівлею квартири за кредитні кошти. Вказано також про відсутність пропозицій позивача щодо надання відповідачам іншого житла.

10.09.2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив ОСОБА_1 в обґрунтування якого зазначено, що відповідачем в доказ доводів про купівлю спірної квартири частково за власні кошти не надано фінансового документу банківської установи про конвертацію доларів по курсу НБУ. Вказано, що зважаючи на несуттєву різницю в 6%, ОСОБА_4 могла конвертувати валюту за більш вигідним курсом у приватної особи або домовитись з продавцем, що саме 38 714 доларів США є еквівалентом 206 906 грн.

15.11.2021 року суд на місці ухвалив закрити підготовче провадження та призначити розгляд справи по суті.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення по суті, просив задовольнити в повному обсязі. Додатково зазначив, що чоловік відповідача-1 має у власності іншу 3-кімнатну квартиру.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення з підстав того, що спірна квартира купувалась не лише за кредитні кошти, позивач не надав докази наявності у власності відповідачів іншого житла, стверджує, що відповідач зараз проживає у цій квартирі, а у наданому витягу з ДРРПНМ вбачається про часткове співпадіння про наявність іншої квартири. Просив відмовити у задоволенні позову.

Відповідач-2 про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою, в якій просить розглядати справу без його участі, позив не визнає та просить відмовити в його задоволенні з підстав, що викладені відповідачем-1.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

04.09.2007 року між ТОВ Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № 28-07-И/05, згідно з яким позичальнику було надано готівкою кредитні кошти в розмірі 38 714 доларів США зі сплатою 13,5% річних (п. 2.1); з цільовим призначенням на придбання однокімнатної квартири, розташованої в АДРЕСА_2 , загальною площею 31,5 кв.м., житловою площею 15,5 кв.м. (п. 2.3).

Відповідно до п. 5.1 договору забезпечення виконання зобов`язань за цим договором є застава нерухомого майна (іпотека) однокімнатної квартири в АДРЕСА_2 , загальною площею 31,5 кв.м., житловою площею 15,5 кв.м.

З метою забезпечення виконання боржником зобов`язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_6 було укладено договір поруки № 28-07-П1/05 від 04.09.2007 року, відповідно до якого, поручитель зобов`язувався перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором.

04.09.2007 року ОСОБА_5 за 206 906 грн. придбала квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, реєстровий номер1-5242.

Стороною відповідача надано витяг з сайту НБУ про офіційний курс валют станом на 04.09.2007 року, з якого вбачається, що 100 доларів США дорівнює 505 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.02.2016 року частково задоволено позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та стягнуто з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 солідарно на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 04.09.2007 року № 28-07-И/05 в розмірі 29 061,59 доларів США, з яких: заборгованість за основним боргом 20 035,45 доларів США, заборгованість по процентах за користування кредитом 9 026,14 доларів США, пеня 100 000 грн. та судовий збір 3 654 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

22.02.2017 року рішенням Апеляційного суду Київської області (провадження № 22-ц/780/182/17) вказане рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову до ОСОБА_6 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором № 28-07-И/05 від 04.09.2007 року та солідарного стягнення судового збору скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у зв`язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. В решті рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.02.2016 року залишено без змін.

Згідно зі свідоцтвом, посвідченим 24.03.2021 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В., реєстровий № 1-394, ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 на підставі акта № 62385254 про проведені електронні торги, складеного приватним виконавцем Сидорчуком А.А. 24.12.2020 року.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 249743198 від 24.03.2021 року, вказаним нотаріусом, як державним реєстратором проведено державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за позивачем, номер запису про право власності: 41157133 від 24.03.2021 року.

29.03.2021 року ОСОБА_1 направив претензію-вимогу ОСОБА_5 та іншим мешканцям про виселення з належної йому квартири.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 269863705 від 10.08.2021 року, за пошуковим запитом за частковим співпадінням ОСОБА_7 , відповідно до договору купівлі-продажу від 16.02.2016 року, є власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 65,6 кв.м, форма власності приватна, вид спільної власності сумісна, розмір частки 1/1.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 16.10.2015 року одружилися, що підтверджується копією актового запису про шлюб Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області № 1653.

Відповідно до копії акта приватного виконавця виконавчого округу Київської області Сидорчука А.А. у межах ВП № 62385254, 31.08.2020 року під час вчинення виконавчих дій було виявлено, що в квартирі АДРЕСА_4 , зі слів сусідів проживають квартиранти, відкрити двері для допуску приватного виконавця відмовились.

При вирішенні цивільної справи, суд виходить з наступного.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України.

Зокрема, частинами першою, другою статті 109 ЖК України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічні норми містяться в частині третій статті 109 ЖК України.

Отже, частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Верховний Суд України у своїх постановах від 21.10.2015 року (провадження № 6-1484цс15) та від 22.06.2016 року (провадження № 6-197 цс16) висловив правовий висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК. За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 04.09.2007 року квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_4 за 206 906 грн., при цьому за договором № 28-07-И/05 від 04.09.2007 року їй було надано готівкою кредитні кошти в розмірі 38 714 доларів США з цільовим призначенням на придбання однокімнатної квартири.

Відповідачі вказують про придбання спірної квартири частково за власні кошти.

За офіційним курсом НБУ станом на дату отримання кредиту та придбання квартири (04.07.2007 року), отриманий відповідачем кредит у розмірі 38 714 доларів США дорівнював 195 505 грн., що не покриває вартості квартири за договором, тому суд дійшов висновку про факт придбання відповідачем-1 спірної квартири не повністю за кредитні кошти.

За вказаних обставин, виселення відповідачів без одночасного надання їм іншого постійного жилого приміщення не допускається.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 28.09.1995 року у справі «Сколло проти Італії» («Skollo v Italy») дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави» (пункт 28 Рішення).

Статтю 109 ЖК України викладено саме в такій редакції з урахуванням економічної та соціальної ситуації в державі з метою захисту суспільних інтересів, зокрема незахищених верст населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом.

Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07.07.2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07.10.2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом стаття 109 ЖК України закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Продовжуючи далі про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09.11.1999 року у справі «Шпачек s.r.o.» проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення від 05.01.2000 року у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96. Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17.02.2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98. У цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (пункти 29-30 рішення від 24.03.2009 року у справі «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, та пункти 34-37 рішення від 02.11.2010 року у справі «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02.

Законом України від 22.09.2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесені зміни до статті 109 ЖК, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22.06.2016 року у справі № 6-197цс16, від 21.12.2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IVта статті 109 ЖК. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК.

Дійсно, внаслідок відмови в задоволенні позову про виселення, неволодіючий власник несе певні обмеження. Проте, держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, що забезпечені іпотекою.

Суд звертає увагу на порушення прав нового власника майна, однак, в даному випадку, дотримуючись справедливого балансу інтересів сторін, не можна залишити поза увагою той факт, що позивач, набуваючи у власність спірну квартиру знав про наявні обтяження на квартиру, був обізнаний про зареєстрованих осіб, а тому міг передбачати подальші наслідки придбання даного майна з електронних торгів. Позивач був обізнаний, що квартира перебувала в іпотеці, для забезпечення грошових зобов`язань відповідача-1, позивач міг дізнатися про наявність чи відсутність іншого житла у попереднього власника, про існуючі спори щодо даної квартири.

Позивач надає суду докази та стверджує, що ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належить нерухомість, однак такі твердження є суб`єктивною думкою сторони, оскільки наявність нерухомості у відповідача-1 нічим не підтверджена, а з наданої Інформаційної довідки з ДРРПНМ № 269863705 від 10.08.2021 року вбачається про пошук інформації про власність за частковим співпадінням по ПІБ « ОСОБА_7 », «власність спільна сумісна», що не є належним та допустимим доказом про право власності ОСОБА_4 на вказане майно, а також відсутнє підтвердження наявності іншого придатного для проживання житла у обох відповідачів.

Також суд відхиляє доводи позивача про проживання у квартирі АДРЕСА_4 (без зазначення номера будинку та вулиці) квартирантів, оскільки акт державного виконавця від 31.08.2020 року має обмежену дію, не містять інформацію щодо предмета доказування та не містить відомості на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а отже не є належним та достовірним доказом.

Банк (Іпотекодержатель) при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.

Тобто новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.

Лише за таких обставин, такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 року у справі № 753/12729/15-ц.

Зважаючи на викладене, суд не вбачає підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд звертає увагу на відсутність в матеріалах справи самого кредитного договору № 28-07-И/05 від 04.09.2007 року, що виключає можливість аналізу його умов в повному обсязі, при цьому висновки суду в цій частині зроблені виходячи зі змісту рішення від 22.02.2017 року Апеляційного суду Київської області (провадження № 22-ц/780/182/17).

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідачів зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 81, 258, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів до Київського апеляційного суду.

Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 03.06.2022 року.

СуддяА. Ю. Цуранов