КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/337/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2022 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Петренка В.С.

за участю секретаря Ратовської А.С.,

за участю сторін:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача адвокат Кузнєцова Л.О., діюча на підставі ордеру та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю,

представник відповідача адвокат Левіт В.С., діючий на підставі ордеру,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення відшкодування перевищення вартості іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог,

ВСТАНОВИВ:

17.09.2021 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить суд стягнути з ОСОБА_2 на її - ОСОБА_1 користь суму грошових коштів у розмірі 1 948 662,00 грн. в рахунок суми, яка є перевищенням 90 відсотків вартості предмета іпотеки, за іпотечним договором від 28.07.2016 року над розміром забезпеченою іпотекою вимог іпотекодержателя за договором позики грошей від 28.07.2016 року, а також стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 11 350,00 грн.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 28 липня 2016 року між нею - ОСОБА_1 та відповідачем - ОСОБА_2 було укладено договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. та зареєстрований в реєстрі за №1691.

Згідно договору позики ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 прийняла у приватну власність грошову суму в розмірі 2 800 000 грн., що в еквіваленті за домовленістю сторін складає 112 000 доларів СІНА, строком до 28 січня 2017 року включно, який може бути продовжений за взаємною згодою сторін.

Як зазначає позивач, на виконання договору позики, 28.07.2016 року між нею - ОСОБА_1 та відповідачем - ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, посвідчений 28.07.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. за реєстровим №1693, а також договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений між нею - ОСОБА_1 та відповідачем - ОСОБА_2 , посвідчений 28.07.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. за реєстровим №1696.

Позивач вказує, що з метою забезпечення обов`язків за цим договором, сторони домовились укласти іпотечний договір, з накладенням заборони відчуження та здійсненням державної реєстрації обтяжень прав на нерухоме майно: нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке в цілому складається з: нежитлового приміщення, загальною площею 97,1 кв.м., та нежилі приміщення першого поверху, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , яке в цілому складається з нежитлового приміщення, загальною площею 97,1 кв.м.

Предметом іпотечного договору виступало наступне нерухоме майно.

Позивач зазначає, що зі змісту п. 1.1. іпотечного договору вбачається, що іпотека за цим договором забезпечує виконання таких вимог іпотекодержателя: повернення позики за договором позики грошей, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 28.07.2016 року та зареєстрованого за № 1691. Відшкодування збитків та витрат, викликаних порушенням договору позики грошей: у сумі заподіяних збитків та витрат. Пунктом 2.3. іпотечного договору встановлено, що сторони оцінили предмет іпотеки, за взаємною згодою, з урахуванням ринкових цін у 3674216 (три мільйона шістсот сімдесят чотири тисячі двісті шістдесят) гривень 00 копійок. При цьому, сторони згодні з тим, що вартість предмету іпотеки, зазначена у цьому пункті Договору є умовною вартістю предмета іпотеки на момент передачі його в іпотеку. Реалізація предмета іпотеки у випадку примусового стягнення буде здійснюватись за цінами, що реально склалися на аналогічне предмету іпотеки майно на момент його реалізації, на підставі оцінки, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності згідно діючого законодавства України. Згідно п. 6.2, та п.6.3 іпотечного договору, передбачено, що у випадку невиконання чи неналежного виконання основного зобов`язання, тобто вищевказаного договору позики грошей, іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до п. 8 договору про задоволення вимог іпотекодержателя, звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку, серед іншого, шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, в рахунок виконання зобов`язань за договором позики.

Як вказує позивач, у зв`язку з порушенням нею умов договору позики, відповідач реалізував право з переходу до нього права власності на предмет іпотеки, внаслідок чого 07.03.2017 року за рішеннями державних реєстраторів прав на нерухоме майно Комунального підприємства «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» №34180250 та №34180251, відповідач набув право власності на нерухоме майно, що виступало предметом іпотечного договору та договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, позивач зазначає, що відповідач задовольнив свої вимоги за договором позики шляхом набуття права власності на нерухоме майно, ймовірна ринкова вартість якого, згідно висновку судового експерта ОСОБА_3 №968/2020 за оціночно-будівельною експертизою від 09.11.2020 року, станом на 01.03.2017 року складала 2 825 000 гривень за одним об`єктом, а ймовірна ринкова вартість нежилих приміщень другого об`єкту складала 2 580 000 гривень.

При цьому, позивач стверджує, що постановою Одеського апеляційного суду від 11.11.2020 року по справі №501/491/18 було встановлено, що іпотекодержатель (відповідач) 07.03.2017 року за рахунок предмета іпотеки (нерухомого майна) задовольнив свої вимоги, як щодо повернення позики за договором позики грошей, так і відшкодування збитків та витрат, викликаних порушенням договору позики грошей.

Позивач вказує, що згідно змісту нотаріально засвідченої заяви-попередження відповідача від 02.02.2017 року сума боргу, яку мала сплатити вона - ОСОБА_1 (позивач) становила 2 915 838,00 грн., а 90 відсотків від сумарної ринкової вартості нерухомого майна становило 4 864 500 грн., оскільки розраховується як добуток ринкової вартості станом на 01 березня 2017 року 5 405 00,00 грн. та 90%.

Таким чином, виходячи зі змісту ст. 37 Закону України «Про іпотеку», п. 6.3. іпотечного договору та п. 10 договору про задоволення вимог іпотекодержателя, позивач вважає, що 07.03.2017 року в момент набуття права власності, у відповідача виник обов`язок відшкодувати їй перевищення 90% вартості предмету іпотеки (нерухомого майна) над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, а саме: виник обов`язок сплатити на її - ОСОБА_1 користь 1 948 662,00 грн., що є різницею між 90% вартості іпотеки 4 864 500,00 грн. та розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя 2 915 838,00 грн. (4 864 500,00 грн. 2 915 838,00 грн.).

У зв`язку із цим, як зазначає позивач, реалізуючи права, передбачені ст.37 Закону України «Про іпотеку», 26.07.2021 року позивач звернулась до відповідача з вимогою про відшкодування перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог у розмірі 1 948 662,00 грн., однак, з інформації з офіційного сайту Укрпошти про рух поштового відправлення, 29.07.2021 року відповідач отримав вимогу, а вже 30.07.2021 року повернув лист відправнику (позивачу).

Таким чином, як вказує ОСОБА_1 , станом на дату звернення до суду, на її адресу не надходило будь-якої відповіді за зазначеною вимогою.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 звернулася до суду з відповідним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 07.10.2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявоюОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відшкодування перевищення вартості іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.Призначено підготовче засідання.

22.11.2021 року на електронну адресу суду від відповідача - ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відшкодування перевищення вартості іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування наданого відзиву відповідач посилається на те, що відповідно до пункту 8 договору позики сторони узгодили, що якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики (та/або її частину) у встановлений строк, позичальник зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення; 100 % (сто процентів) річних від простроченої суми; пеню у розмірі 1,5% від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, за кожний день прострочення та за кожне відповідне неналежне виконання умов цього договору.

Відповідач зазначає, що відповідно до змісту його нотаріально-засвідченої заяви-попередження від 12.02,2017 року, на яку посилається позивач, він - ОСОБА_2 повідомив її про те, що згідно п.3 та п.7 договору позики грошей, просить її виконати умови вищевказаного договору позики грошей та, на протязі 30 (тридцяти) днів з дня отримання цього повідомлення, повернути частину позиченої суми грошей у гривні, що буде еквівалента, за курсом, встановленим Національним банком України станом на день повернення позики, сумі 108 000 доларів США, а також сплатити пеню, розмір якої передбачено п. 8 вищевказаного договору позики грошей, остаточна сума якої буде уточнена на дату звернення стягнення. Відповідно до п. 6.3, п. 6.6. іпотечного договору, п. 8 Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а також ст. 37 Закону України «Про іпотеку», повідомив про те, що він прийняв рішення про звернення стягнення на вищевказане нерухоме майно шляхом реєстрації права власності на своє ім`я в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у порядку, встановленому законом, на підставі експертної оцінки, яка буде виконана будь-яким суб`єктом оціночної діяльності, на момент звернення стягнення на вищевказаного нежилого приміщення та нежилих приміщень першого поверху.

Таким чином, на думку відповідача, твердження позивача щодо розміру її зобов`язання перед ним - ОСОБА_2 є хибні, оскільки нею не враховано зобов`язання по сплаті штрафних санкцій.

Також відповідач вказує, що згідно договору про задоволення вимог іпотеко держателя від 28 липня 2016 року, укладеного між ним - ОСОБА_2 та позивачем - ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №1696, між іпотекодавцем та іпотекодержателем укладений іпотечний договір, відповідно до якого предметом іпотеки є нерухоме майно: нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке в цілому складається з нежитлового приміщення, загальною площею 97,1 кв.м. Оціночна вартість вищезгаданого нежилого приміщення, згідно звіту про оцінку майна, складеного ПП «БРОКБІЗНЕСКОНСАЛТ» 27.07.2016 року, становить 1 918 106,00 гривень; нежилі приміщення першого поверху, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , які в цілому складаються з нежилих приміщень першого поверху, загальною площею 88,9 кв.м. Оціночна вартість вищезгаданих нежилих приміщень першого поверху, згідно звіту про оцінку майна, складеного ПП «БРОКБІЗНЕСКОНСАЛТ» 27.07.2016 року становить 1 756 110,00 гривень.

Згідно пункту 12 вказаного договору, вартість предмету іпотеки, за якою іпотекодержатель набуває його у власність, або продає його від свого імені, в рахунок виконання основного зобов`язання, за домовленістю сторін становить 3 674 216,00 гривень. На момент переходу права власності вищезазначена вартість предмету іпотеки має бути уточнена на підставі оцінки, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності. іпотекодержатель має право визначати суб`єкта оціночної діяльності.

Однак, як зазначає відповідач, після звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач висловила бажання їх оцінити у розмірі 5 405 009,00 грн.

Позиція відповідача ґрунтується на тому, що з урахуванням частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку», 90 % вартості предмета іпотеки складає 4 042 327 х 90% = 3 638 094,00 грн.

За таких обставин, відповідач вважає, що відшкодуванню позичальнику могло підлягати 722 256,3 грн. виходячи із розрахунку: 3 638 094 грн. - 2915838 грн. = 722 256,3 грн.

Однак, на думку відповідача, навіть із врахуванням вказаного залишку -722 256,3 грн., у нього також не виник обов`язок їх сплатити через нараховані штрафні санкції.

Відносно посилань позивача на постанову Одеського апеляційного суду від 11.11.2020 року по справі № 501/491/18, відповідач вказує, що апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції з підстав неправильного застосування норм матеріального права, в частині законності підстав нарахування штрафних санкцій у розмірі 2 097 300,51 грн., апеляційний суд з рішенням суду першої інстанції погодився. Висновки апеляційного суду також підтвердив Верховний Суд у постанові від 17 березня 2021 року по даній справі.

Окрім того, як зазначає відповідач, Верховний Суд у своїй постанові зазначив, що оціночна вартість нежилого приміщення по АДРЕСА_1

становить 2 113 165 грн., оціночна вартість нежилого приміщення по АДРЕСА_2 становить 1 929 162 грн.

Таким чином, на думку відповідача, вказане повністю спростовує намагання позивача переоцінити спірні об`єкти з метою безпідставного стягнення з відповідача неіснуючої різниці у вартості колишнього предмету іпотеки.

Також відповідач не погоджується із наданим позивачем до позовної заяви висновком судового експерта Дзіньки А.І., яким проведено оціночно-будівельну експертизу №968/2020 від 09.11.2020 року, оскільки обстеження та фотофіксація об`єктів дослідження експертом не проводились;обставини щодо власника приміщень є невірними;експерт виходив із припущень щодо використання приміщень;експертом вказано про ймовірність ринкової вартості приміщення,висновок експерта не відповідає положенням ст. 102 ЦПК України, не є категоричним та не може бути врахований судом під час розгляду справи.

Крім того, відповідач просить суд застосувати до вимог ОСОБА_1 строки позовної давності, відповідно до ст. 267 ЦК України, оскільки він 07.03.2017 року за рахунок предметів іпотеки задовольнив свої вимоги щодо повернення позики за договором позики грошей, тобто позивачу 07.03.2017 року було достовірно відомо про вказані обставини, тобто про порушення її прав, у зв`язку з чим, строк позовної давності сплинув 07.03.2020 року, а з позовом до суду про стягнення відшкодування перевищення вартості іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог ОСОБА_1 звернулася 17.09.2021 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просить суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову у повному обсязі.

10.12.2021 року від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якій ОСОБА_1 просить суд її позов задовольнити та стягнути з ОСОБА_2 на її - ОСОБА_1 користь суму грошових коштів у розмірі 1 948 662,00 грн. в рахунок суми, яка є перевищенням 90 відсотків вартості предмета іпотеки, за іпотечним договором від 28.07.2016 року над розміром забезпеченою іпотекою вимог іпотекодержателя за договором позики грошей від 28.07.2016 року, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 11 350,00 грн.

У підготовчому засіданні 20.12.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

16.03.2022 року на електронну адресу суду від відповідача надійшли додаткові пояснення щодо розрахунку штрафних санкцій нарахованих позикодавцем за несвоєчасне повернення позичальником позики.

У судовому засіданні 31.05.2022 року позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити.

У судовому засіданні 31.05.2022 року представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, її представника та представника відповідача, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 28 липня 2016 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено договір позики грошей, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 1691.

Згідно пункту 1 договору позики грошей від 28 липня 2016 року позикодавець передав, а позичальник прийняв у приватну власність грошову суму в розмірі 2 800 000 грн., що в еквіваленті за домовленістю сторін складає 112 000 доларів США. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю в строк та на умовах, передбачених цим договором, позику у вищезазначеному розмірі.

Згідно пункту 3 договору позики грошей сторони домовились, що позичальник зобов`язаний повернути (погасити) суму грошових коштів, зазначену в пункті 1 цього договору, в повному обсязі в строк до 28 січня 2017 року включно, який може бути продовжений за взаємною згодою сторін.

Пунктом 3.1 договору позики грошей сторони узгодили, що у випадку зміни курсу гривні до долара США, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики (частини позики) відповідав доларовому еквівалентові за курсом доларів США, встановленим Національним банком України на дату повернення позики (частини позики).

Відповідно до пункту 3.2 договору позики грошей повернення позиченої суми грошей повинно вчинятися за наступним графіком: до 28 числа кожного місця, починаючи з 28 липня 2016 року по 28 грудня 2016 року у гривні, що в еквіваленті, за домовленістю сторін, становитиме 2 тис. доларів США, а решту суми у гривні, що в еквіваленті за домовленістю сторін становитиме 100 тис. доларів США - по 28 січня 2017 року.

Пунктом 7 договору позики грошей визначено, що в разі, коли позичальник не поверне позикодавцю позику (або її частину) у встановлений строк (або достроково у випадках, передбачених цим договором та/або іпотечним договором), позикодавець вправі стягнути заборгованість за позикою та штрафні санкції, згідно пункту 8 цього договору в примусовому порядку відповідно до діючого законодавства України.

Згідно пункту 8 договору позики грошей якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики (та/або її частину) у встановлений строк, позичальник зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 100 % річних від простроченої суми, а також пеню у розмірі 1,5 % від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення та за кожне відповідне неналежне виконання умов цього договору.

Відповідно до пункту 12 договору позики грошей з метою забезпечення обов`язків за цим договором сторони домовились укласти іпотечний договір з накладенням заборони відчуження та здійсненням державної реєстрації обтяжень прав на нерухоме майно: нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та нежилі приміщення першого поверху, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , що будуть предметом іпотеки.

28 липня 2016 року між ОСОБА_2 (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) укладено іпотечний договір, посвідчений 28 липня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю. за реєстровим № 1693, а також договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 28 липня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю. за реєстровим № 1696.

За змістом пункту 1.1 договору іпотеки від 28 липня 2016 року іпотека за цим договором забезпечує виконання таких вимог іпотекодержателя: повернення позики за договором позики грошей, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 28 липня 2016 року та зареєстрованим за № 1691; відшкодування збитків та витрат, викликаних порушенням договору позики грошей у сумі заподіяних збитків та витрат. Сторони погодили, що розмір основного зобов`язання складає 2 800 000 грн., що в еквіваленті за домовленістю сторін становить 112 тис. доларів США.

За рахунок предмету іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги та відшкодувати витрати у повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, а саме: вимоги за основним зобов`язанням; вимоги щодо відшкодування витрат на утримання та збереження предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов`язання чи умов цього договору; витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням, зверненням стягнення на предмет іпотеки, на організацію продажу предмету іпотеки, на підготовку до проведення прилюдних торгів тощо; витрат у зв`язку з конвертацією коштів, отриманих в результаті реалізації предмета іпотеки, у валюту основного зобов`язання; інших документально підтверджених витрат іпотекодержателя, якщо вони будуть мати місце (пункт 1.3 іпотечного договору).

Пунктом 2.3 іпотечного договору встановлено, що сторони оцінили предмет іпотеки за взаємною згодою з урахуванням ринкових цін у 3 674 216 грн. При цьому сторони досягли згоди, що вартість предмету іпотеки, зазначена у цьому пункті договору, є умовною вартістю предмета іпотеки на момент передачі його в іпотеку. Реалізація предмета іпотеки у випадку примусового стягнення буде здійснюватися за цінами, що реально склалися на аналогічне предмету іпотеки майно на момент його реалізації, на підставі оцінки, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності згідно діючого законодавства України.

Згідно пунктів 6.2, 6.3 іпотечного договору у випадку невиконання чи неналежного виконання основного зобов`язання іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Документом, що підтверджує безспірну заборгованість позичальника та встановлює прострочення виконання зобов`язання за домовленістю сторін буде вважатись заява, передана іпотекодержателем позичальнику у порядку, встановленому статтею 84 Закону України «Про нотаріат».

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється одним із таких способів за вибором іпотекодержателя: за рішенням суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом позасудового врегулювання відповідно до передбачених окремим договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У пункті 7 договору про задоволення вимог іпотекодержателя зазначено, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок предмета іпотеки свої вимоги у повному обсязі, включаючи відшкодування збитків, неустойки, витрат на утримання предмету іпотеки, а також на здійснення забезпечених іпотекою вимог.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що в порушення вимог пункту 3 договору позики грошей ОСОБА_1 не повернула ОСОБА_2 позику до 28 січня 2017 року.

Згідно заяви-попередження від 02 лютого 2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 02 лютого 2017 року та зареєстрованої в реєстрі за № 115, ОСОБА_1 попереджена про те, що на протязі тридцяти днів з дня отримання цього повідомлення вона має повернути частину позики у розмірі 2 915 838 грн., що згідно офіційного курсу Національного банку України еквівалентно 108 тис. доларів США, а також сплатити пеню, розмір якої передбачено пунктом 8 договору позики грошей, остаточна сума якої буде уточнена на дату звернення стягнення. У випадку невиконання вказаних вимог щодо повернення суми позики та пені, розмір якої передбачено пунктом 8 договору позики грошей, ОСОБА_2 буде звернуто стягнення на предмет іпотечного договору від 28 липня 2016 року шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки на ім`я іпотекодержателя у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у порядку, встановленому законом, на підставі експертної оцінки, яка буде виконана будь-яким суб`єктом оціночної діяльності на момент звернення стягнення.

Також, у заяві-попередженні від 02 лютого 2017 року зазначено, що на підставі пункту 1.3.2 іпотечного договору із суми, отриманої після реалізації предмету іпотеки, буде утримано: сума боргу, пеня, а також всі збитки, завдані порушенням умов вищевказаних договору позики грошей та іпотечного договору; витрати, пов`язані із пред`явленням вимоги за зобов`язанням, зверненням стягнення на предмет іпотеки та його реалізацією, включаючи судові витрати, витрати на оплату винагороди залученим експертам, на організацію перереєстрації вищевказаного нежилого приміщення та нежилих приміщень першого поверху, на підготовку до проведення прилюдних торгів; витрати у зв`язку з конвертацією коштів, отриманих в результаті реалізації вищевказаного нежилого приміщення та нотаріальні витрати, оплату відрахувань до бюджету, сплату податку з доходів фізичних осіб, а також інші документально підтверджені виплати, якщо вони будуть мати місце.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно рішеннями державних реєстраторів прав на нерухоме майно комунального підприємства «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» від 07 березня 2017 року № 34180250 та від 07 березня 2017 року №34180251, ОСОБА_2 набув право власності на об`єкти нерухомості за адресами: АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 .

06 червня 2018 року постановою Верховного Суду у справі № 815/2595/17 було скасовано постанову Одеського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до державного реєстратора прав на нерухоме майно комунального підприємства «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Тулба О.О., державного реєстратора прав на нерухоме майно Комунального підприємства «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Антоненко О.С. відмовлено.

Судовим розглядом також встановлено, що 28 лютого 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій за договором позики.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 09 листопада 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 штрафні санкції за договором позики в розмірі 2 097 300, 51 грн., з яких: інфляційне збільшення суми боргу за договором позики - 116 091, 09 грн.; відсотки за договором позики - 305 979, 42 грн.; пеня - 1 675 230 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області мотивовано тим, що сторони в договорі позики грошей встановили строк повернення позики та домовились про відповідальність боржника у разі невиконання (несвоєчасного виконання) боргових зобов`язань. Посилаючись на порушення відповідачкою умов договору позики грошей, Іллічівський міський суд Одеської області вважав позовні вимоги про стягнення штрафних санкцій за цим договором обґрунтованими.

Також, Іллічівський міський суд Одеської області зазначив, що ОСОБА_2 07 березня 2017 року задовольнив свої вимоги щодо стягнення основного боргу за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та нежилих приміщень першого поверху за адресою: АДРЕСА_2 , тому кількість днів прострочення виконання основного зобов`язання складає 38 днів (з 29 січня 2017 року по 07 березня 2017 року).

Постановою Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 09 листопада

2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій за договором позики залишено без задоволення. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_2 07 березня 2017 року за рахунок предмета іпотеки, а саме: нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та нежилих приміщень першого поверху за адресою: АДРЕСА_2 , задовольнив свої вимоги як щодо повернення позики за договором позики грошей, так і відшкодування збитків та втрат, які були йому завдані внаслідок порушенням умов договору позики грошей.

Постановою Верховного Суду від 17 березня 2021 року постанову Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року було залишено без змін.

У зазначеній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що позивач скористався своїм правом, передбаченим договором іпотеки і договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 28 липня 2016 року, та зареєстрував 07 березня 2017 року на своє ім`я право власності на предмет іпотеки: нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та нежитлові приміщення першого поверху за адресою: АДРЕСА_2 , в рахунок виконання основного зобов`язання за договором позики грошей від 28 липня 2016 року, тобто вирішив питання шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, а тому правові підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача штрафних та компенсаційних санкцій за несвоєчасне виконання умов договору позики грошей відсутні, оскільки такі вимоги є недійсними в силу положень частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку».

При цьому, у постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року зазначено, що оціночна вартість нежилого приміщення по АДРЕСА_1 становить 2 113 165 грн. Оціночна вартість нежилого приміщення по АДРЕСА_2 , становить 1 929 162 грн.

Станом на день звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто станом на 07 березня 2017 року, оціночна вартість нежилого приміщення по АДРЕСА_1 становила 2 113 165 грн., оціночна вартість нежилого приміщення по АДРЕСА_2 , становить 1 929 162 грн., що підтверджується звітами про незалежну оцінку майна, виконаних ТОВ «СУПРА ЛЕКСІС» 28.02.2017 року.

У подальшому, ОСОБА_1 було замовлено проведення оціночно-будівельної експертизи.

Так, згідно висновку судового експерта Дзінька А.І. №968/2020 оціночно-будівельної експертизи, складеного 09.11.2020 року, ймовірна ринкова вартість нежилих приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 01.03.2017 року, складає 2 825 000,00 гривень; ймовірна ринкова вартість нежилих приміщень за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 01.03.2017 року, складає 2 580 000,00 гривень.

На думку позивача, сума боргу, яку вона мала сплатити, з урахуванням штрафних санкцій, становила 2 915 838,00 грн., а 90 відсотків від сумарної ринкової вартості нерухомого майна становило 4 864 500 грн., оскільки розраховується як добуток ринкової вартості станом на 01 березня 2017 року 5 405 00,00 грн. та 90%, в момент набуття права власності, у відповідача виник обов`язок відшкодувати їй перевищення 90% вартості предмету іпотеки (нерухомого майна) над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, а саме: виник обов`язок сплатити на її - ОСОБА_1 користь 1 948 662,00 грн., що є різницею між 90% вартості іпотеки 4 864 500,00 грн. та розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя 2 915 838,00 грн. (4 864 500,00 грн. 2 915 838,00 грн.), у зв`язку з чим, ОСОБА_1 звернулася до суду з відповідною позовною заявою.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч. 2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам, визначеним законодавством є підставою для відмови у позові.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст.36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом иозасудового врегулювання на підставі договору Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між дпотекадавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Крім того, ч. 5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

За змістом пункту 1.1 договору іпотеки від 28 липня 2016 року іпотека за цим договором забезпечує виконання таких вимог іпотекодержателя: повернення позики за договором позики грошей, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 28 липня 2016 року та зареєстрованим за № 1691; відшкодування збитків та витрат, викликаних порушенням договору позики грошей у сумі заподіяних збитків та витрат. Сторони погодили, що розмір основного зобов`язання складає 2 800 000 грн., що в еквіваленті за домовленістю сторін становить 112 тис. доларів США.

За рахунок предмету іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги та відшкодувати витрати у повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, а саме: вимоги за основним зобов`язанням; вимоги щодо відшкодування витрат на утримання та збереження предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов`язання чи умов цього договору; витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням, зверненням стягнення на предмет іпотеки, на організацію продажу предмету іпотеки, на підготовку до проведення прилюдних торгів тощо; витрат у зв`язку з конвертацією коштів, отриманих в результаті реалізації предмета іпотеки, у валюту основного зобов`язання; інших документально підтверджених витрат іпотекодержателя, якщо вони будуть мати місце (пункт 1.3 іпотечного договору).

Згідно пунктів 6.2, 6.3 іпотечного договору у випадку невиконання чи неналежного виконання основного зобов`язання іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Документом, що підтверджує безспірну заборгованість позичальника та встановлює прострочення виконання зобов`язання за домовленістю сторін буде вважатись заява, передана іпотекодержателем позичальнику у порядку, встановленому статтею 84 Закону України «Про нотаріат».

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється одним із таких способів за вибором іпотекодержателя: за рішенням суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом позасудового врегулювання відповідно до передбачених окремим договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно п.6.7. іпотечного договору сторони визначили, що у разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель (відповідач) зобов`язаний відшкодувати Іпотекодавцю (позивачу) перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог.

У пункті 7 договору про задоволення вимог іпотекодержателя зазначено, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок предмета іпотеки свої вимоги у повному обсязі, включаючи відшкодування збитків, неустойки, витрат на утримання предмету іпотеки, а також на здійснення забезпечених іпотекою вимог.

Пунктом 10 договору про задоволення вимог іпотекодержателя передбачено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Вимога щодо проведення оцінки вартості предмета іпотеки на момент набуття його у власність спрямована на захист прав іпотекодавця, оскільки у разі набуття права власності на предмет іпотеки вартістю вищою, ніж розмір забезпечених іпотекою вимог, іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром таких вимог.

Так, при укладенні іпотечного договору, сторони погодили, що розмір основного зобов`язання складає 2 800 000 грн., що в еквіваленті за домовленістю сторін становить 112 тис. доларів США.

Пунктом 2.3 іпотечного договору встановлено, що сторони оцінили предмет іпотеки за взаємною згодою з урахуванням ринкових цін у 3 674 216 грн. При цьому сторони досягли згоди, що вартість предмету іпотеки, зазначена у цьому пункті договору, є умовною вартістю предмета іпотеки на момент передачі його в іпотеку. Реалізація предмета іпотеки у випадку примусового стягнення буде здійснюватися за цінами, що реально склалися на аналогічне предмету іпотеки майно на момент його реалізації, на підставі оцінки, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності згідно діючого законодавства України.

Станом на день звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто станом на 07 березня 2017 року, оціночна вартість нежилого приміщення по АДРЕСА_1 становила 2 113 165 грн., оціночна вартість нежилого приміщення по АДРЕСА_2 , становить 1 929 162 грн., що підтверджується звітами про незалежну оцінку майна, виконаних ТОВ «СУПРА ЛЕКСІС» 28.02.2017 року.

Позивач - ОСОБА_1 в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на висновок судового експерта Дзінька А.І. №968/2020 оціночно-будівельної експертизи, складеного 09.11.2020 року, відповідно до якого, ймовірна ринкова вартість нежилих приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 01.03.2017 року, складає 2 825 000,00 гривень; ймовірна ринкова вартість нежилих приміщень за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 01.03.2017 року, складає 2 580 000,00 гривень.

Разом з тим, вказаний висновок судового експерта Дзінька А.І. №968/2020 оціночно-будівельної експертизи, складений 09.11.2020 року, не може слугувати належним та допустимим доказом вартості предмета іпотеки.

Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд враховує доводи Верховного Суду, який в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.

Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

Європейський суд з прав людини також використовує «balance of probabilities» («баланс ймовірностей») для оцінки обставин справи. В рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 р. суд застосовує «баланс ймовірностей», а у рішенні J.K. AND OTHERS v. SWEDEN 23.08.2016 р. ЄСПЛ вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам.

У справі Дж. К. та інші проти Швеції (J.K. And Others v. Sweden) ЄСПЛ розкрив загальні рамкові та дефініційні питання стандарту доказування, зокрема зазначивши, що у цивільних справах суддя повинен вирішити справу на основі «балансу ймовірностей» - немає необхідності, щоб суддя мав бути повністю переконаний у істинності кожного фактичного твердження заявника, достатньо того, щоб на підставі доказів, представлених заявником цілком ймовірно можливо б було дійти висновку, що вимога цього заявника є достовірною.

Суд звертає увагу, що у вказаному висновку судового експерта Дзінька А.І. №968/2020 оціночно-будівельної експертизи, який складений 09.11.2020 року, зазначається ймовірна ринкова вартість нежилих приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 01.03.2017 року, та ймовірна ринкова вартість нежилих приміщень за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 01.03.2017 року, тобто, відсутні відомості щодо точної ринкової вартості нежитлових приміщень.

Крім того, у зазначеному висновку вказано, що експерт виходить з того припущення, що оцінювані приміщення на дату оцінки використовувались за своїм функціональним призначенням.

Таким чином, висновок судового експерта №968/2020 оціночно-будівельної експертизи, який складений 09.11.2020 року, не містить доказів достовірної ринкової вартості нежитлових приміщень, висновком експерта встановлено лише можливу ймовірну ринкову вартість нежитлових приміщень.

При цьому, суд виходить з того, що доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд не може прийняти висновок судового експерта №968/2020 оціночно-будівельної експертизи, який складений 09.11.2020 року, як належний доказ ринкової вартості нежилих приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , та ринкової вартості нежилих приміщень за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки висновок визначає лише ймовірну вартість нежитлових приміщень, тому є неналежним доказом щодо цих обставин.

Суд бере до уваги звіти про незалежну оцінку майна, виконаних ТОВ «СУПРА ЛЕКСІС» 28.02.2017 року, які були складені саме на момент звернення стягнення на предмет іпотеки, зі змісту яких вбачається, що станом на 07 березня 2017 року, оціночна вартість нежилого приміщення по АДРЕСА_1 становила 2 113 165 грн., оціночна вартість нежилого приміщення по АДРЕСА_2 , становить 1 929 162 грн.

При цьому, у постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року також зазначено, що оціночна вартість нежилого приміщення по АДРЕСА_1 становить 2 113 165 грн. Оціночна вартість нежилого приміщення по АДРЕСА_2 , становить 1 929 162 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оціночна вартість нежитлових приміщень на момент звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто станом на 07 березня 2017 року, складає: оціночна вартість нежилого приміщення по АДРЕСА_1 , становить 2 113 165 грн., оціночна вартість нежилого приміщення по АДРЕСА_2 , становить 1 929 162 грн.

Також суд вважає помилковими твердження ОСОБА_1 , що сума боргу, яку вона мала сплатити, з урахуванням штрафних санкцій, становила 2 915 838,00 грн.

Як було вказано вище, згідно пункту 1 договору позики грошей від 28 липня 2016 року позикодавець передав, а позичальник прийняв у приватну власність грошову суму в розмірі 2 800 000 грн., що в еквіваленті за домовленістю сторін складає 112 000 доларів США. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю в строк та на умовах, передбачених цим договором, позику у вищезазначеному розмірі.

Відповідно до пункту 3.2 договору позики грошей повернення позиченої суми грошей повинно вчинятися за наступним графіком: до 28 числа кожного місця, починаючи з 28 липня 2016 року по 28 грудня 2016 року у гривні, що в еквіваленті, за домовленістю сторін, становитиме 2 тис. доларів США, а решту суми у гривні, що в еквіваленті за домовленістю сторін становитиме 100 тис. доларів США - по 28 січня 2017 року.

Пунктом 3.1 договору позики грошей сторони узгодили, що у випадку зміни курсу гривні до долара США, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики (частини позики) відповідав доларовому еквівалентові за курсом доларів США, встановленим Національним банком України на дату повернення позики (частини позики).

У пункті 7 договору про задоволення вимог іпотекодержателя зазначено, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок предмета іпотеки свої вимоги у повному обсязі, включаючи відшкодування збитків, неустойки, витрат на утримання предмету іпотеки, а також на здійснення забезпечених іпотекою вимог.

Відповідно до пункту 8 договору позики сторони узгодили, що якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики (та/або її частину) у встановлений строк, позичальник зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму борту з урахуванням: встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 100 % (сто процентів) річних від простроченої суми, пеню у розмірі 1,5 % від суми невиконаного, або неналежно виконаного зобов`язання, за кожний день прострочення та за кожне відповідне неналежне виконання умов цього договору.

Згідно заяви-попередження від 02 лютого 2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 02 лютого 2017 року та зареєстрованої в реєстрі за № 115, ОСОБА_1 попереджена про те, що на протязі тридцяти днів з дня отримання цього повідомлення вона має повернути частину позики у розмірі 2 915 838 грн., що згідно офіційного курсу Національного банку України еквівалентно 108 тис. доларів США, а також сплатити пеню, розмір якої передбачено пунктом 8 договору позики грошей, остаточна сума якої буде уточнена на дату звернення стягнення. У випадку невиконання вказаних вимог щодо повернення суми позики та пені, розмір якої передбачено пунктом 8 договору позики грошей, ОСОБА_2 буде звернуто стягнення на предмет іпотечного договору від 28 липня 2016 року шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки на ім`я іпотекодержателя у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у порядку, встановленому законом, на підставі експертної оцінки, яка буде виконана будь-яким суб`єктом оціночної діяльності на момент звернення стягнення.

Також, у заяві-попередженні від 02 лютого 2017 року зазначено, що на підставі пункту 1.3.2 іпотечного договору із суми, отриманої після реалізації предмету іпотеки, буде утримано: сума боргу, пеня, а також всі збитки, завдані порушенням умов вищевказаних договору позики грошей та іпотечного договору; витрати, пов`язані із пред`явленням вимоги за зобов`язанням, зверненням стягнення на предмет іпотеки та його реалізацією, включаючи судові витрати, витрати на оплату винагороди залученим експертам, на організацію перереєстрації вищевказаного нежилого приміщення та нежилих приміщень першого поверху, на підготовку до проведення прилюдних торгів; витрати у зв`язку з конвертацією коштів, отриманих в результаті реалізації вищевказаного нежилого приміщення та нотаріальні витрати, оплату відрахувань до бюджету, сплату податку з доходів фізичних осіб, а також інші документально підтверджені виплати, якщо вони будуть мати місце.

При цьому, судовим розглядом встановлено, що сума основного боргу ОСОБА_1 станом на 28.01.2017 року, тобто станом на 28.01.2017 року, складала 2 939 015,00 грн., що в еквіваленті за курсом, встановленим НБУ станом на 28.01.2017 року (27,2131 грн. за 1 долар США) становило 108 000,00 доларів США.

07.03.2017 року ОСОБА_2 задовольнив свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, а саме: нежилого приміщення по АДРЕСА_1 , становить 2 113 165 грн., та нежилого приміщення по АДРЕСА_2 .

Таким чином, кількість днів прострочення виконання основного зобов`язання за період з 29.01.2017 року (наступної дати повернення позики, що встановлена в договорі) по 07 березня 2017 року (дата задоволення основної вимоги за рахунок предмета іпотеки) складає 38 днів.

При розрахунку процентів за несвоєчасне повернення позики суд виходить з наступної формули: 8052,09 (сума одноденного розміру основного зобов`язання від суми 2 939 015,00/365) х 38 (кількість днів прострочення) = 305 979,42 грн.

При розрахунку пені у розмірі 1,5 % від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, за кожний день прострочення суд виходив з наступної формули: 44085 (1,5 % від суми невиконаного зобов`язання 2 939 015,00 грн. в день) х 38 (кількість днів прострочення) = 1 675 230,00 грн.

При цьому, індекс інфляції суд не враховує, оскільки при укладанні договору позики було визначено грошовий еквівалент виконання зобов`язання в іноземній валюті, а при розрахунку заборгованості у гривні по відношенню до долара США індекс інфляції вже враховувався при коливанні курсу НБУ по відношенню до доларів США.

Таким чином, суд приходить до висновку, що розмір основного боргу складає 2 939 015,00 грн., розмір штрафних санкцій, а саме: процентів та пені складає 1 981 209,42 грн., тобто, загалом розмір заборгованості складав 4 920 224,42 грн.

Як було встановлено судом вище, оціночна вартість нежитлових приміщень на момент звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто станом на 07 березня 2017 року, складає: оціночна вартість нежилого приміщення по АДРЕСА_1 , становить 2 113 165 грн., оціночна вартість нежилого приміщення по АДРЕСА_2 , становить 1 929 162 грн., загалом 4 042 327,00 грн.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вартість предмета іпотеки не перевищує розмір забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Щодо посилань позивача на постанову Одеського апеляційного суду від 11.11.2020 року по справі №501/491/18, якою встановлено, що іпотекодержатель (відповідач) 07.03.2017 року за рахунок предмета іпотеки (нерухомого майна) задовольнив свої вимоги, як щодо повернення позики за договором позики грошей, так і відшкодування збитків та витрат, викликаних порушенням договору позики грошей, суд зазначає наступне.

Судом було встановлено вище, що 28 лютого 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій за договором позики.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 09 листопада 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 штрафні санкції за договором позики в розмірі 2 097 300, 51 грн., з яких: інфляційне збільшення суми боргу за договором позики - 116 091, 09 грн.; відсотки за договором позики - 305 979, 42 грн.; пеня - 1 675 230 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області мотивовано тим, що сторони в договорі позики грошей встановили строк повернення позики та домовились про відповідальність боржника у разі невиконання (несвоєчасного виконання) боргових зобов`язань. Посилаючись на порушення відповідачкою умов договору позики грошей, Іллічівський міський суд Одеської області вважав позовні вимоги про стягнення штрафних санкцій за цим договором обґрунтованими.

Також, Іллічівський міський суд Одеської області зазначив, що ОСОБА_2 07 березня 2017 року задовольнив свої вимоги щодо стягнення основного боргу за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та нежилих приміщень першого поверху за адресою: АДРЕСА_2 , тому кількість днів прострочення виконання основного зобов`язання складає 38 днів (з 29 січня 2017 року по 07 березня 2017 року).

Постановою Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 09 листопада 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій за договором позики залишено без задоволення. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_2 07 березня 2017 року за рахунок предмета іпотеки, а саме: нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та нежилих приміщень першого поверху за адресою: АДРЕСА_2 , задовольнив свої вимоги як щодо повернення позики за договором позики грошей, так і відшкодування збитків та втрат, які були йому завдані внаслідок порушенням умов договору позики грошей.

Постановою Верховного Суду від 17 березня 2021 року постанову Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року було залишено без змін.

У зазначеній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що позивач скористався своїм правом, передбаченим договором іпотеки і договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 28 липня 2016 року, та зареєстрував 07 березня 2017 року на своє ім`я право власності на предмет іпотеки: нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та нежитлові приміщення першого поверху за адресою: АДРЕСА_2 , в рахунок виконання основного зобов`язання за договором позики грошей від 28 липня 2016 року, тобто вирішив питання шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, а тому правові підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача штрафних та компенсаційних санкцій за несвоєчасне виконання умов договору позики грошей відсутні, оскільки такі вимоги є недійсними в силу положень частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку».

Так, дійсно, судами апеляційної та касаційної інстанцій було встановлено, що ОСОБА_2 за рахунок предмета іпотеки, задовольнив свої вимоги як щодо повернення позики за договором позики грошей, так і відшкодування збитків та втрат, які були йому завдані внаслідок порушенням умов договору позики грошей, а тому правові підстави для стягнення штрафних та компенсаційних санкцій за несвоєчасне виконання умов договору позики грошей відсутні.

Однак, в частині законності підстав нарахування штрафних санкцій апеляційний суд з рішенням суду першої інстанції погодився, а висновки апеляційного суду також підтвердив Верховний суд у Постанові від 17 березня 2021 року.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу у межах заявлених позовних вимог, беручи до уваги вимоги чинного законодавства України, зважаючи на обставини, встановлені під час розгляду справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відшкодування перевищення вартості іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог, оскільки вартість предмета іпотеки не перевищує розмір забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

При цьому, суд не надає правову оцінку заяві відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки судом у задоволенні позову відмовлено по суті з підстав недоведеності та безпідставності позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 267, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відшкодування перевищення вартості іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст рішення складено 06.06.2022 року.

Суддя Петренко В. С.