Справа № 703/1872/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2022 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Прилуцького В.О.

секретаря судового засідання Кочеткової І.В., Захарченко І.В.

за участі представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Яреська Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,-

встановив:

17 червня 2021 року ТОВ «Порше Мобіліті» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 50016087 від 06 березня 2018 року в розмірі 156 523 грн. 77 коп.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 06 березня 2018 між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 50016087, за умовами якого ТОВ «Порше Мобіліті» надало ОСОБА_2 кредит у розмірі у розмірі 388 295 грн. 94 коп., на придбання автомобіля марки VW, модель Golf Sportwagen, кузов № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1 968 куб.см., рік випуску 2015, строком на 48 місяців, згідно графіку погашення кредиту, яким передбачено повернення кредиту частинами щомісячно на відповідну дату, зі сплатою фіксованої процентної ставки за користування кредитом у розмірі 18,99% на рік.

Також, ТОВ «Порше Мобіліті» надало відповідачу суму додаткового кредиту у розмірі 66 981 грн. 09 коп. з цільовим призначенням - для сплати страхових платежів відповідно до Договору страхування наземних транспортних засобів №245002/4098/0003319 від 06 березня 2018 року, який був укладений між відповідачем та ПАТ «Страхова компанія «УНІКА».

Відповідно до укладеного між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_2 договору застави автомобіля № 50016087 від 07 березня 2018 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором відповідач передав у заставу Товариству придбаний автомобіль марки VW, модель Golf, кузов № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1 968 куб.см, рік випуску 2015, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Змістом п.3.2. та 3.2.1. Загальних умов передбачено право ТОВ «Порше Мобіліті» достроково вимагати повернення кредиту та додаткового кредиту у випадку порушення відповідачем терміну сплати будь-якого чергового платежу (його частини) або плати за користування Кредитом на строк більше ніж 1 (один) календарний місяць.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих зобов`язань, позивач направив йому письмову вимогу за вих. № 50016087 від 16 жовтня 2019 року про дострокове повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором. Вказана вимога була надіслана відповідачу 18 жовтня 2019 року за двома, зазначеними у договорі, адресами, однак така отримана ним не була.

Станом на день формування вимоги, загальний розмір заборгованості відповідача становив 284 539 грн. 12 коп. та складався з невиплаченої суми кредиту в розмірі 257 941 грн. 30 коп.; несплачених чергових платежів в розмірі 22 164 грн. 76 коп. та нарахованих штрафних санкцій відповідно до п. 8.3 Загальних умов у розмірі 4 433 грн. 06 коп. Також відповідача було повідомлено, що у відповідності до погоджених умов кредитування, в разі порушення терміну дострокового повернення кредиту на вимогу компанії до зазначеної суми буде додано штраф в розмірі 20 % від суми кредиту, що складає 77 659 грн. 19 коп.

Пунктом 3.3. Загальних умов встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути компанії у повному обсязі суму кредиту та додаткового кредиту, плату за кредит та штрафні санкції, якщо такі підлягають застосуванню протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу позичальником (для фізичних осіб). Якщо з будь-яких причин повідомлення не буде отримано, перебіг вказаного строку починається з дати відправлення цього повідомлення.

Таким чином, враховуючи те, що відповідачем вимога не була отримана, та зважаючи на відправлення вимоги 18 жовтня 2019 року - останнім днем повернення кредиту та заборгованості відповідно було 18 листопада 2019 року.

Оскільки позичальником у вказаний строк не було здійснено погашення заборгованості за договором, позивач скористався своїм правом звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості шляхом вчинення виконавчого напису на договорі застави.

Так, 20 грудня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою H.С. було вчинено виконавчий напис №2700, щодо звернення стягнення на предмет застави з метою задоволення вимог позивача на загальну суму 348 698 грн. 31 коп. Виконавчий напис №2700 був пред`явлений до виконання. Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Мойсеєнко Д.П. від 23 грудня 2019 року було відкрито виконавче провадження № 60932496. 23 грудня 2019 року приватним виконавцем був здійснений опис та арешт автомобіля VW, модель Golf, реєстраційний номер НОМЕР_2 . В межах виконавчого провадження, згідно протоколу №470161 виданого 17 березня 2020 року Державним підприємством «СЕТАМ», заставний транспортний засіб - автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель GOLF, реєстраційний номер НОМЕР_2 , було реалізовано на електронних торгах.

Відтак, під час здійснення виконавчого провадження на предмет застави було звернуто стягнення та на рахунок ТОВ «Порше Мобіліті» від продажу заставного майна було перераховано 281 111 грн. 93 коп., які були зараховані на погашення наявної заборгованості, у порядку черговості. Разом з тим, коштів отриманих від реалізації предмету застави виявилось недостатньо для погашення заборгованості по кредитному договору, що стало підставою для звернення до суду.

Так, позивач вказує, що на підставі пункту 9.2. Загальних умов кредитування відповідачу було нараховано штраф в розмірі - 77 659 грн. 19 коп. за порушення ним терміну повернення кредиту (із розрахунку 388 295 грн. 94 коп. х 20%). Оскільки за рахунок реалізації предмету застави штраф частково було сплачено, заборгованість за ним становить 67 586 грн. 38 коп. (із розрахунку 77 659 грн. 19 коп. 10 072 грн. 81 коп.)

Крім того, зважаючи на порушення відповідачем умов договорів, сплати страхових платежів позивачем, у відповідача виникла заборгованість з відшкодування (компенсації) страхових платежів позивачеві згідно п. 5.6. Загальних умов кредитування за період з листопада 2019 року по березень 2020 року на загальну суму 11 163 грн. 49 коп.

Також, позивач керуючись приписами ст. 625 ЦК України вважає за необхідне стягнути з відповідача суму нарахованих трьох відсотків річних за час прострочення відшкодування страхових платежів в розмірі 459 грн. 39 коп. та інфляційних втрат за час прострочення відшкодування страхових платежів в розмірі 1 090 грн. 81 коп.

Окрім того, враховуючи порушення відповідачем обов`язків позичальника, передбачених умовами договору, що полягали у несвоєчасній сплаті чергових платежів, несвоєчасному поверненні суми кредиту у випадках, передбачених п.3.2. Загальних умов кредитування, а також наявності ризиків невиконання позичальником своїх зобов`язань в майбутньому, що призвело б до втрати інвестованих коштів позивача, останній був змушений звернутися до спеціалізованих організацій. Відтак, витрати позивача, понесені на відновлення порушених прав та інтересів, які у відповідності до положень Загальних умов кредитування підлягають відшкодуванню відповідачем становлять 55 814 грн. 10 коп.

Крім того, оскільки позичальник добровільно суму кредиту не повернув, а її погашення відбулось лише після реалізації предмету застави, а саме 25 березня 2020 року, тому позивач, щомісяця нараховував відповідачу проценти за користування неповернутою сумою кредиту, а саме до березня 2020 року. Таким чином, за період з листопада 2019 року по березень 2020 року відповідачу щомісячно нараховувались проценти за користування неповернутою сумою кредиту в розмірі 4081 грн. 92 коп. Таким чином загальний розмір нарахованих процентів за користування неповернутою сумою кредиту за вказаний період становить 20 409 грн. 60 коп.

Враховуючи викладене, ТОВ «Порше Мобіліті» просить суд стягнути з відповідача, загальну суму заборгованості станом на 08 червня 2021 року у розмірі 156 523 грн. 77 коп., яка складається з:

- залишку непогашеного штрафу (у розмірі 20% від суми кредиту нарахованого згідно п. 9.2. Загальних умов кредитування) в розмірі 67 586 грн. 38 коп.;

- суми простроченої заборгованості по відшкодуванню страхових платежів (згідно п. 5.6. Договору) за період з листопада 2019 року по березень 2020 року в розмірі 11 163 грн. 49 коп.;

- 3% річних за час прострочення відшкодування страхових платежів (згідно п. 5.6. Договору) в розмірі 459 грн. 39 коп.;

- втрат від інфляції за час прострочення відшкодування страхових платежів (згідно п. 5.6. Договору) в розмірі 1 090 грн. 81 коп.;

- компенсації понесених витрат ТОВ «Порше Мобіліті» в розмірі 55 814 грн. 10 коп.;

- відсотків за користування неповернутою сумою кредиту за період з листопада 2019 року по березень 2020 року в загальному розмірі 20 409 грн. 60 коп.

Наведені обставини стали підставою для звернення до суду. Крім того позивач просив стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Ухвалою судді від 09 липня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 03 серпня 2021 року. Відповідачу визначено строк для надіслання до суду відзиву на позовну заяву, позивачу для надання відповіді на відзив.

У визначений вказаною ухвалою строк 02 серпня 2021 року представником відповідача адвокатом Яреськом Т.М. на електронну адресу суду надіслано відзив на позовну заяву, в якому він, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність пред`явлених позовних вимог, просить відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Так, у відзиві представник відповідача вказує, що дійсно 06 березня 2018 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №50016087 на придбання автомобіля марки VW, модель Golf Sportwagen, кузов № НОМЕР_3 , об`єм двигуна 1968 куб. см., рік випуску 2015, відповідно до якого ТОВ «Порше Мобіліті» зобов`язалося надати ОСОБА_4 кредит у сумі, визначеній у кредитному договорі в українських гривнях в розмірі 388 295 грн. 94 коп., строком на 48 місяців, зі сплатою відсотків за користування кредитом 18,99% на рік. Крім того, сума додаткового кредиту з цільовим призначенням - для сплати страхових платежів відповідно до Договору страхування складає 66 981 грн. 09 коп. Сума першого внеску за власні кошти в оплату вартості автомобіля, що здійснена відповідачем складає 97 074 грн. 06 коп. Для забезпечення виконання зобов`язань за договором відповідачем було передано у заставу ТОВ «Порше Мобіліті» придбаний автомобіль, заставною вартістю 485 370 грн.

В зв`язку з тим, що відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконав та допустив прострочення по черговим місячним платежам, 16 жовтня 2019 року ТОВ «Порше Мобіліті» за вих. №50016087 було направлено на адресу ОСОБА_5 вимогу (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та сплату заборгованості за кредитним договором. Направленням вимоги про дострокове повернення кредиту, сплату відсотків, штрафних санкцій, ТОВ «Порше Мобіліті» відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінило строк виконання основного зобов`язання. На власний розсуд позивачем було також змінено умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Відтак, всі наступні розрахунки позивач мав здійснювати враховуючи те, що строк кредитування по кредитному договору змінився, період правомірного користування грошовими коштами закінчився.

В подальшому, 22 грудня 2019 року приватним нотаріусом Кірюховою Н.С. було вчинено виконавчий напис № 2700 про звернення стягнення на предмет застави на користь ТОВ «Порше Мобіліті», на підставі якого 23 грудня 2019 року приватним виконавцем відрито виконавче провадження № 60932496. 17 березня 2020 року проведено електронні торги, відповідно до протоколу електронних торгів від 17 березня 2020 року № 470161, автомобіль придбаний за ціною 332 996 грн. 40 коп. Зазначені кошти направлені ТОВ «Порше Мобіліті» для погашення заборгованості по вказаному кредитному договору.

Заперечуючи проти заявлених позивачем позовних вимог, представник відповідача вказує, що вимога про стягнення з відповідача залишку непогашеного штрафу в розмірі 67586 грн.38 коп. є незаконною, просить суд відмовити у задоволенні позову в цій частині в зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності на зазначену вимогу, оскільки перебіг вказаного строку, згідно умов договору, почався з дати відправлення позивачем вимоги про дострокове погашення заборгованості та, згідно ст. 258 ЦК України для даного виду вимог застосовується спеціальна позовна давність в один рік. Відтак, вказує, що позивач не скористався своїм правом на стягнення штрафу в судовому порядку в межах строку позовної давності.

Вимога позивача про стягнення з відповідача нарахованих відсотків за користування кредитом за період з листопада 2019 року по березень 2020 року, на думку представника відповідача, також є незаконною, оскільки після направлення ОСОБА_4 письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості (в тому числі відсотків) кредитний договір припинив свою дію та позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором, оскільки, нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки поза строком дії кредитного договору законом не передбачено. Після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове повернення суми боргу відносини між сторонами перейшли з площини договірних у загальні зобов`язальні. Тобто, свої відносини сторони врегульовують вже не положеннями договору, а загальними нормами цивільного законодавства. Відтак у задоволенні позову в цій частині також просив відмовити.

Представник відповідача зауважив, що додатковий кредит ОСОБА_2 не видавався, а мав перерахуватись самостійно ТОВ «Порше Мобіліті» страховику, в даному випадку на користь ПАТ «Страхова компанія «УНІКА» шляхом перерахування компанією ТОВ «Порше Мобіліті» на користь страхової компанії, зазначеної в кредитному договорі грошових коштів за страхові премії відповідно до договору страхування, що підлягають оплаті компанією рівними місячними платежами. При цьому, наголошує, що ОСОБА_2 здійснював користування застрахованим автомобілем з 06 березня 2018 року по 23 грудня 2019 року, тобто до моменту накладення приватним виконавцем арешту на вказане заставне майно та передачі його на зберігання. Таким чином, коштів, за договором Додаткового кредиту в розмірі 66 981 грн. 09 коп., які надавався TOB «Порше Мобіліті» ОСОБА_4 шляхом перерахування їх на рахунки ПАТ «Страхова компанія «УНІКА» мало вистачити на 3 роки для сплати страхових платежів. Тому, враховуючи, що ОСОБА_6 користувався автомобілем близько півтора роки, то розмір додаткового кредиту мав перекрити страхові платежі.

Окрім того, вважає, що після закінчення строку кредитування в позивача були відсутні підстави для нарахування страхових платежів, оскільки договір припинив свою дію в цілому, змінився порядок, умови і строк дії кредитного договору, настав строк виконання договору в повному обсязі, сума заборгованості за договором, до якої увійшли і страхові платежі, була зафіксована в тексті вимоги, договір в даному випадку, в цілому припинив свою дію та не міг діяти в певній своїй частині, відтак, після припинення дії договору, пункти 5.5. та 5.6 договору не могли діяти окремо. У зв`язку із вищенаведеним, вважає вимогу ТОВ «Порше Мобіліті» про стягнення із відповідача боргу по відшкодуванню страхових платежів за період з листопада 2019 по березень 2020 у розмірі 11163 грн. 49 коп. незаконною.

Представник відповідача зазначає, що оскільки вимога по компенсації страхових платежів є незаконною по своїй суті, відповідно, протиправними є і похідні вимоги, що випливають з неї, зокрема щодо нарахування та стягнення 3% річних за час прострочення відшкодування страхових платежів в розмірі 459 грн. 39 коп. та втрат від інфляції за час прострочення відшкодування страхових платежів в розмірі 1090 грн. 81 коп.

Окрім того, представник відповідача вказує, що вимога про стягнення збитків за надання юридично-консультаційних послуг у розмірі 55 814 грн. 10 коп. також є незаконною, оскільки позивачем не надано доказів, які конкретно послуги надані щодо відповідача та який результат надання цих послуг, крім того, позивач в позовній заяві не зазначає, чому вказані витрати були необхідними для відновлення свого порушеного права та яким чином вказані витрати перебувають у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням умов кредитного договору відповідачем. Відтак, вважає, що витрати, за надання юридично-консультаційних послуг у розмірі 55 814 грн. 10 коп., які позивач просить відшкодувати, не є такими, що відповідають ознакам збитків, визначеним в ч. 2 ст. 22 ЦК України, та не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки понесення їх позивачем не потягло відновлення його порушених прав за укладеним між сторонами кредитним договором.

Крім того, представник відповідача зауважує, що розрахунок заборгованості наданий позивачем є помилковим та не відповідає дійсності, оскільки він не відображає загальний борг ОСОБА_5 перед позивачем, не відображає всіх оплат здійснених відповідачем в рахунок погашення заборгованості та внесення ним першого внеску, містить неправомірно нараховані штрафи, пеню, страхові платежі, витрати, які навіть не передбачені кредитним договором. Також наголошує, що надані розрахунки ТОВ «Порше Мобіліті» в тому вигляді, якому вони були долучені до позову не підтверджують існування кредитної заборгованості, оскільки не є касовим документом та документом первинного бухгалтерського обліку. Зведена облікова виписка з рахунку клієнта не може бути прийнята судом в якості належного та допустимого доказу у справі. Жодних банківських виписок матеріали справи не містять. Таким чином, наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не підтверджений належними доказами, оскільки наявність або відсутність вказаної позивачем суми заборгованості має бути підтверджена виключно матеріалами первинної бухгалтерської документації. Відтак, за наявними розрахунками позивача без первинних документів неможливо перевірити зазначену позивачем суму заборгованості, як і неможливо перевірити сам факт надання кредитних коштів позичальникові у відповідному розмірі.

На підставі викладених обставин, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Порше Мобіліті» в повному обсязі та стягнути з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Крім того, одночасно із відзивом на позовну заяву представником відповідача адвокатом Яреськом Т.М. на електронну адресу суду надіслано клопотання про застосування строку позовної давності в частині позовних вимог про стягнення штрафу у розмірі 20 % від суми кредиту в розмірі 67 586 грн.38 коп. з вищевказаних підстав, викладених у відзиві.

В направленій на адресу суду 01 вересня 2021 року відповіді на відзив представник позивача виклав свої заперечення з приводу доводів представника відповідача, наведених у відзиві, вважає, що ним не спростовано факт існування вказаної у позовній заяві заборгованості відповідача за кредитним договором, відтак просив позов задовольнити у повному обсязі (Т. 1 а.с. 241-249).

Ухвалою суду від 28 вересня 2021 року по справі було закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Представник позивача ТОВ «Порше Мобіліті» - Юлдашева К.В. в судовому засіданні проведеному в режимі відеоконференцзв`язку позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, що містить зміст позовної заяви.

Представник відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні проведеному в режимі відеоконференції проти задоволення позову заперечив в повному обсязі з підстав, що викладені у відзиві та просив застосувати до спірних правовідносин в частині вимог про стягнення нарахованого штрафу наслідки спливу строку позовної давності.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до наступного.

За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою їх забезпечення.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів.

Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Під кредитними правовідносинами розуміють такі, що виникають з приводу надання (передачі, використання) грошових коштів на умовах повернення.

Згідно п. 3 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Кредитний договір є різновидом договору позички, тому до правовідносин, що виникають на його основі, застосовуються ті ж правила, що діють для договорів позички.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 06 березня 2018 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 50016087, відповідно до якого ТОВ «Порше Мобіліті» зобов`язалося надати ОСОБА_2 кредит у розмірі 388 295 грн. 94 коп., строком користування на 48 місяців, з встановленням процентної ставки у розмірі 18,99% на рік, та з цільовим призначенням - для придбання автомобіля марки VW, модель Golf Sportwagen, кузов № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1 968 куб.см., рік випуску 2015, а ОСОБА_2 зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути позивачу кредит у повному обсязі, а також сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі відповідно до умов договору (Т.1 а.с. 18-19).

Також, позивач зобов`язався надати ОСОБА_2 суму додаткового кредиту у розмірі 66 981 грн. 09 коп. з цільовим призначенням - для сплати страхових платежів відповідно до Договору страхування наземних транспортних засобів №245002/4098/0003319 від 06 березня 2018 року, який був укладений між відповідачем та ПАТ «Страхова компанія «УНІКА».

На виконання умов кредитного договору від 06 березня 2018 року ТОВ «Порше Мобіліті» перерахувало ТОВ «АТЛАНТ-М ЛЕПСЕ» оплату за автомобіль, а відповідач прийняв у власність автомобіль марки «Volkswagen Golf Variant», кузов № НОМЕР_4 , об`єм двигуна 1968 куб.см., рік випуску 2015, д.н.з. НОМЕР_2 , зареєстрував у спосіб встановлений законом та отримав на своє ім`я свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 (Т.1 а.с. 36).

Згідно з пунктом 1.6 Умов кредитування виконання зобов`язання ОСОБА_2 за кредитним договором забезпечено заставою майна.

Так, на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 06 березня 2018 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_2 укладений договір застави транспортного засобу № 50016087 від 07 березня 2018 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маринець О.С., зареєстрований в реєстрі за № 314, за умовами якого кредитору у заставу передано автомобіль марки «Volkswagen Golf Variant», білого кольору, кузов № НОМЕР_4 , об`єм двигуна 1968 куб.см., рік випуску 2015, д.н.з. НОМЕР_2 (Т.1 а.с. 37-42).

Також, на виконання умов кредитного договору між ОСОБА_2 та ПАТ «Страхова компанія «Уніка» було укладено договір добровільного комплексного страхування на транспорті №245002/4098/0003319 (Т.1 а.с. 43-51).

Відповідно до пунктів 1.4.2, 2.1, 2.2 Загальних умов кредитування повернення кредиту та процентів за його використання здійснюється шляхом сплати чергових платежів в обсязі та в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, до 10-го числа кожного місяця на підставі рахунку, пред`явленого ТОВ «Порше Мобіліті». Період нарахування процентів починається з першого календарного дня місяця і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. Проценти нараховуються за методом «30/360» відповідно до графіка погашення кредиту.

Відповідно до пункту 3.2. Загальних умов кредитування у випадку порушення позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу (його частини) з повернення кредиту відповідно до графіка погашення та/або сплати за користування кредитом на строк щонайменше один календарний місяць, ТОВ «Порше Мобіліті» має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав, та/або вимагати дострокового розірвання договору.

Як вбачається із копії повідомлення про вручення поштового відправлення (Т.1 а.с. 55,56) 18 жовтня 2019 ТОВ «Порше Мобіліті» направило відповідачу за двома відомими адресами його проживання вимогу за вих. № 50016087 від 16 жовтня 2019 року щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором № 50016087 від 06 березня 2018 року в розмірі 257 941 грн. 30 коп., що складалася з невиплаченої суми кредиту в розмірі 257 941 грн. 30 коп.; несплачених чергових платежів в розмірі 22 164 грн. 76 коп. та нарахованих штрафних санкцій відповідно до п. 8.3 Загальних умов у розмірі 4 433 грн. 06 коп. Також відповідача було повідомлено, що у відповідності до погоджених умов кредитування, в разі порушення терміну дострокового повернення кредиту на вимогу компанії до зазначеної суми буде додано штраф в розмірі 20 % від суми кредиту, що складає 77 659 грн. 19 коп. (Т.1 а.с. 52-53, Т.1 а.с. 57-58)

В зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 зазначеної вище вимоги ТОВ «Порше Мобіліті», 20 грудня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Н.С. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №2700, щодо звернення стягнення на транспортний засіб «Volkswagen Golf Variant», білого кольору, кузов № НОМЕР_4 , об`єм двигуна 1968 куб.см, рік випуску 2015, д.н.з. НОМЕР_2 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 . За змістом вказаного виконавчого напису нотаріусом запропоновано за рахунок коштів, отриманих від реалізації транспортного засобу, задовольнити вимоги ТОВ «Порше Мобіліті» за несплачені чергові платежі 8664 грн. 76 коп., штрафні санкції за вимоги щодо сплати за період з 06 березня 2018 року по 16 жовтня 2019 року 4433 грн. 06 коп., сума кредиту, станом на 16 жовтня 2019 року 257 941 грн. 30 коп., штраф в розмірі 20% від суми кредиту 77 659 грн. 19 коп., а всього до стягнення 348 698 грн. 31 коп. (Т.1 а.с. 62).

Згідно інформаційної довідки про виконавче провадження від 08 червня 2021 року постановою про відкриття виконавчого провадження від 23 грудня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Мойсеєнко Д.П. було відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного вище виконавчого напису нотаріуса №2700, в межах якого 23 грудня 2019 року був проведений опис та арешт заставного транспортного засобу, який був оцінений та 17 березня 2020 року проданий з електронних торгів за ціною 332 996 грн. 40 коп., з яких: сума гарантованого внеску - 16 649 грн. 82 коп., сума, яка перерахована на рахунок приватного виконавця 316 336 грн. 58 коп., про що було складено акт (Т.1 а.с. 74).

Згідно копій платіжних доручень про отримання коштів від реалізації автомобіля від 25 березня 2020 року та від 27 березня 2020 року, приватним виконавцем Мойсенко Д.П. на користь позивача перераховано кошти в загальному розмірі 281 111 грн. 93 коп. отримані від реалізації заставного транспортного засобу, з урахуванням платежів, що відраховуються у зв`язку із проведенням електронних торгів та винагороди приватного виконавця (Т.1 а.с. 68,69).

З матеріалів справи, зокрема з наданого розрахунку боргу, вбачається, що вказана сума була спрямована на погашення заборгованості по кредитним зобов`язанням ОСОБА_2 за договором № 50016087 від 06 березня 2018 року, в рахунок погашення існуючої заборгованості за кредитним договором, а саме в рахунок погашення основної суми боргу зі сплати кредиту в розмірі 257 941 грн. 30 грн., а також частково погашено штраф в розмірі 20 % від суми кредиту, що загалом складає 77 659 грн. 19 коп. на суму 10072 грн. 81 коп. (Т.1 а.с. 90-92).

На думку позивача на теперішній час за ОСОБА_2 залишається заборгованість по кредиту яка складається з:

- залишку непогашеного штрафу (у розмірі 20% від суми кредиту нарахованого згідно п. 9.2. Загальних умов кредитування) в розмірі 67 586 грн. 38 коп.;

- суми простроченої заборгованості по відшкодуванню страхових платежів (п. 5.6. Договору) за період з листопада 2019 року по березень 2020 року в розмірі 11 163 грн. 49 коп.;

- 3% річних за час прострочення відшкодування страхових платежів (п. 5.6. Договору) в розмірі 459 грн. 39 коп.;

- втрат від інфляції за час прострочення відшкодування страхових платежів (п. 5.6. Договору) в розмірі 1 090 грн. 81 коп.;

- компенсації понесених витрат ТОВ «Порше Мобіліті» в розмірі 55 814 грн. 10 коп.;

- відсотків за користування неповернутою сумою кредиту за період з листопада 2019 року по березень 2020 року в загальному розмірі 20 409 грн. 60 коп.

Досліджуючи доводи позивача в частині заявлених вимог та заперечень наданих з боку відповідача суд виходить з наступного обґрунтування.

Так, відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно із частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частиною другою ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Застосовуючи наведені норми права, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

З огляду на викладене, в розрізі даного спору вбачається, що між сторонами виникли договірні відносини, які регулюються укладеним кредитним договором № 50016087 від 06 березня 2018 року та у зв`язку із неналежним виконанням боржником умов зазначеного договору, у позивача як кредитора за спірними зобов`язаннями, виникло право вимоги стягнути з відповідача заборгованість по кредиту.

Як убачається з матеріалів справи та наданих позивачем розрахунків, відповідачем ОСОБА_2 порушено умови кредитного договору № 50016087 від 06 березня 2018 року в частині своєчасного повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, відповідно до розрахунків, наданих позивачем та долучених до матеріалів справи, що не спростовано стороною відповідача під час судового розгляду справи.

Однак, суд критично оцінює в частині допустимості доказу надані позивачем розрахунки заборгованості, долучені до матеріалів справи, оскільки надані розрахунки ТОВ «Порше Мобіліті» в тому вигляді, якому вони були долучені до позову не можуть підтверджувати існування кредитної заборгованості, оскільки не є касовим документом та документом первинного бухгалтерського обліку відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Зведена облікова виписка з рахунку клієнта не може бути прийнята судом в якості належного та допустимого доказу у справі. Жодних банківських виписок матеріали справи не містять.

Згідно ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Частинами 3 та 6 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що: відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів; керівник підприємства зобов`язаний створити необхідні умови для правильного ведення бухгалтерського обліку.

Враховуючи п.2.1.1. «Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України», затвердженого постановою Національного банку від 30.12.1998 року №566, підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення та можуть складатися у паперовій формі та/або у вигляді електронних записів (у формі, яка доступна для читання та виключає можливість внесення будь-яких змін). У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Первинні документи, як у паперовій формі, так і у вигляді електронних записів повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання документа; назву підприємства (банку), від імені якого складений документ; місце складання документа; назву отримувача коштів; зміст операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; суму операції (цифрами та прописом). Сума операції може бути відображена цифрами за відсутності на документі суми прописом, якщо цей документ формується за допомогою програмного забезпечення в автоматизованому режимі або якщо це передбачено нормативно-правовими актами Національного банку України; номери рахунків; назву банку (отримувача та платника коштів); посади та підписи осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення (підтвердження підпису на документі в електронному вигляді здійснюється за допомогою електронного коду працівника або електронного підпису).

Відповідно до п.5.6 «Положення про організацію операційної діяльності в банках України», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, витяги з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином, наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не підтверджений належними доказами, оскільки наявність або відсутність указаної позивачем суми заборгованості має бути підтверджена виключно матеріалами первинної бухгалтерської документації.

У силу положень ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у постанові від 30 січня 2018 року, у справі 161/16891/15-ц з посиланням на ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підтвердив, що суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості у розмірі, вказаному у розрахунку.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі №553/1325/14-ц, у якій суд зазначає: «відмовляючи в позові, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач у порушення вимог частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року не довів належними доказами (первинними документами, оформленими відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність») наявність вказаної у розрахунках заборгованості у відповідача перед банком».

Таким чином, за наявними розрахунками позивача без первинних документів неможливо перевірити зазначену позивачем суму заборгованості, як і неможливо перевірити сам факт надання кредитних коштів позичальникові у відповідному розмірі.

Правова позиція щодо необхідності дослідження саме первинних документів в справах про стягнення кредитної заборгованості також знаходить відображення у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі №161/16891/15-ц.

Аналогічна позиція щодо первинних документів відображена і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2018 року у справі № 364/737/17, де зазначено, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві. Позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого відповідачеві кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, отже, суди дійшли правильного висновку, що доводи позивача щодо тіла кредиту, розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами.

Згідно ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ТОВ «Порше Мобіліті» зазначало, що з моменту направлення вимоги відповідачу ОСОБА_2 та моменту звернення стягнення на предмет застави минув час, отриманих коштів від продажу предмета застави не вистачило для повної сплати заборгованості за кредитним договором.

Вирішуючи наявний між сторонами спір, позивач як кредитор за кредитним договором відповідно до вимог статей 6, 627 ЦК України, самостійно визначивши спосіб захисту порушеного права, 18 жовтня 2019 року направив ОСОБА_2 вимогу про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором та звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу із заявою про вчинення виконавчого напису, визначивши у цій заяві заборгованість за кредитним договором, та вказавши, що саме 348 698 грн. 31 коп. є повним розміром заборгованості, з яких: 8664 грн. 76 коп. - несплачені чергові платежі, 4 433 грн. 06 коп. - штрафні санкції за вимоги щодо сплати, 257 941 грн. 30 коп. - сума кредиту, станом на 16 жовтня 2019 року, 77 659 грн. 19 коп. - штраф в розмірі 20% від суми кредиту.

Отже, у зв`язку з порушенням позичальником виконання зобов`язання за кредитним договором позивач відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та наведених умов кредитного договору використав право вимагати дострокового стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором, звернувшись до відповідача з вимогою про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором 18 жовтня 2019 року.

Звернення ТОВ «Порше Мобіліті» із заявою про дострокове стягнення кредиту, в даному випадку шляхом направлення вимоги про дострокове повернення заборгованості, незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. За збігом місячного строку, встановленого у вимозі, вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі, а саме з 18 листопада 2019 року.

Отже, ТОВ «Порше Мобіліті», використавши своє право на дострокове повернення заборгованості у жовтня 2019 року шляхом направлення вищевказаної вимоги про дострокове повернення заборгованості, на власний розсуд змінило умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З урахуванням викладеного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що у ТОВ «Порше Мобіліті» відсутнє право нараховувати, а відповідно й стягувати проценти після закінчення строку дії кредитного договору, тобто після 18 листопада 2019 року, зокрема в розмірі 20 409 грн. 60 коп., які нараховані за період з листопада 2019 року по березень 2020 року включно.

Щодо стягнення з відповідача заборгованості з оплати страхових платежів, а як наслідок стягнення 3% річних та індексу інфляції за час прострочення відшкодування страхових платежів, то такі також не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як визначено п.5.5. Загальних умов кредитування позичальник зобов`язаний забезпечити страхування майна, яким забезпечено виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором протягом усього строку дії кредитного договору в страховій компанії.

Пунктом 5.6. Загальних умов кредитування, передбачено якщо позичальник в порушення п.5.5. цих умов не укладе договір страхування або якщо укладений договір страхування не буде чинним з будь-яких причин, Компанія на власний вибір: 1. Укладе такий договір страхування від власного імені або від імені позичальника та здійснить оплату страхових платежів, передбачених таким договором страхування, на користь страхової компанії відповідно до умов, передбачених цими Загальними умовами, або 2. Здійснить від імені позичальника оплату страхових платежів, передбачених таким договором страхування, на користь страхової компанії.

Як було встановлено судом строк дії кредитного договору закінчився 18 листопада 2019 року, а отже згідно п.5.5. Загальних умов кредитування, у ОСОБА_2 станом на час направлення Товариством на його ім`я рахунків-фактур був відсутній обов`язок забезпечити страхування майна.

Крім того з боку позивача суду не надано платіжних документів, які б підтверджували проведення Товариством оплати страхових платежів від імені ОСОБА_2 та укладання договору страхування від власного імені або від імені позичальника з проведенням такої оплати.

Більш того, судом приймається до уваги та обставина, що предмет застави - транспортний засіб марки «Volkswagen Golf Variant», 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 був 23 грудня 2019 року арештований, переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_8 , а згодом 17 березня 2020 року проданий з електронних торгів.

Суд також вважає, що вимоги про стягнення збитків у розмірі 55 814 грн. 10 коп. не підлягають задоволенню.

Так, позивач вважає, що ТОВ «Порше Мобіліті» на вказану вище суму понесло збитки, які полягають в укладанні між ТОВ «Порше Мобіліті» та ТОВ «Юридична компанія Тріпл Сі» договору про надання юридично-консультативних послуг від 21 червня 2012 року, що було зумовлено неналежним виконанням ОСОБА_2 своїх обов`язків і необхідністю у захисті своїх прав у позасудовому порядку. Таке стягнення позивач ґрунтує на ст.22 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Зі змісту статей 614, 623,624 ЦК України вбачається, що для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу правопорушення: 1) порушення зобов`язання; 2) збитки; 3) причинний зв`язок між порушенням зобов`язання та збитками; 4) вина.

Заявлена до стягнення сума витрат на оплату юридичних послуг не є збитками, оскільки такі витрати не мають обов`язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором, понесені відповідачем витрати на вчинення виконавчого напису нотаріуса у вказаному розмірі не відповідають ознакам збитків, що визначені частиною другою статті 22 ЦК України та не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Відтак, доводи ТОВ «Порше Мобіліті» в частині стягнення збитків, зводяться до невірного розуміння позивачем вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Щодо вирішення позовних вимог про стягнення залишку непогашеного штрафу (у розмірі 20% від суми кредиту нарахованого згідно п. 9.2. Загальних умов кредитування), в розмірі 67 586 грн. 38 коп. суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статей 525-526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

За змістом статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом (частина четверта статті 591 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до 1. 2 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання.

Положеннями п. 9.2 Загальних умов передбачено, що у разі порушення позичальником терміну повернення кредиту та/або додаткового кредиту, визначеного у статті 3.3.1 за винятком умови порушення позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу з повернення кредиту та/або додаткового кредиту відповідно до графіка погашення кредиту, передбаченої в пункті 3.2.1, терміну повернення кредиту та/або додаткового кредиту у разі відмови від кредиту у порядку, визначеному у розділі 8 кредитного договору, позичальник сплачує компанії штраф у розмірі 20% від суми кредиту.

Посилаючись на вказані погоджені умови кредитного договору, позивач просить стягнути з ОСОБА_5 залишок непогашеного штрафу у розмірі 20% від суми кредиту, у розмірі 67 586 грн. 38 коп., на підставі п. 9.2. Загальних умов кредитування, оскільки внаслідок реалізації предмету застави, заборгованість за кредитним договором була погашена частково.

Разом з тим, відповідно до положень п. 3.3. Загальних умов, позичальник зобов`язаний повернути компанії у повному обсязі суму кредиту та додаткового кредиту, плату за кредит та штрафні санкції, якщо такі підлягають застосуванню (сума повернення позичальником розраховується компанією і вказується в повідомленні компанії) протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу позичальником для фізичних осіб). Якщо з будь-яких причин повідомлення не буде отримано, перебіг вказаного строку починається з дати відправлення цього повідомлення.

Так, 18 жовтня 2019 року на адресу відповідача було направлено Вимогу (повідомлення) № 50016087 від 16 жовтня 2019 року щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором у відповідності до умов п.3.2. Договору, яка ним отримана не була.

Як вже зазначалось вище, після спливу тридцяти календарних днів з дня направлення позичальнику вимоги про дострокове повернення кредитної заборгованості (оскільки останній вимогу не отримав) на суму 284 539 грн. 12 коп., а саме з 18 листопада 2019 року, позивач довідався про порушення свого права на повне дострокове повернення всієї суми кредиту, сплати процентів за кредитом й неустойки за кредитним договором, і саме з вказаного часу має відраховуватись строк позовної давності.

Пунктом 3.2 договору встановлено, що компанія має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав та/або вимагати дострокового розірвання договору, окрім іншого, у випадку порушення позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу (його частини) з повернення кредиту відповідно до графіку його погашення та/або сплати плати за користування кредитом на строк, щонайменше 1-н календарний місяць (п.п. 3.2.1), а також у випадку порушення позичальником зобов`язань зі страхування майна, переданого у забезпечення виконання зобов`язання (згідно п.5.5 Договору).

Таким чином позивач, у відповідності до п.3.2. договору з направленням даної Вимоги визнав термін повернення кредиту таким, що настав.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, у своїй Постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 564/2199/15-ц зокрема зазначив, що: «після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості кредитний договір припинив свою дію...».

Законодавством визначено строк позовної давності, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК). Так, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК). Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені (стаття 258 ЦК).

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Таким чином перебіг річного строку позовної давності, щодо стягнення вище зазначеного штрафу в даному випадку почався у листопаді 2019 року та закінчився у листопаді 2020 року. Відтак з вимогою про стягнення із ОСОБА_2 суми нарахованого штрафу за вказаним кредитним договором ТОВ «Порше Мобіліті» мало можливість звернутися до суду у строк до 19 листопада 2020 року. В той же час, позивач звернувся з позовом до суду лише в червні 2021 року, з пропущення строку позовної давності, щодо стягнення залишку штрафу нарахованого у розмірі 20% від суми кредиту в зв`язку з порушенням позичальником терміну повернення заборгованості по кредиту.

Під час розгляду справи представником відповідача було подано заяву про застосування позовної давності до вказаної частини спірних правовідносин (в частині вимог про стягнення штрафу).

Положеннями статті 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Так, згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК Кураїни позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Таким чином, протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливим є також і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Аналіз статті 261 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов.

Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.

Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Оскільки, метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто, тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ч. 3 ст. 12 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

В даному випадку, судом встановлено, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань 18 жовтня 2019 року позивач направив відповідачу вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором. Означена вимога відповідачем мала бути виконана до 18 листопада 2019 року, однак виконана не була, відтак ТОВ «Порше Мобіліті» достовірно довідалось про порушення свого права, а тому з 18 листопада 2019 року у позивача, як кредитора, розпочався перебіг строку для звернення до суду за захистом свого права, яке вважало порушеним.

Пред`явивши вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитом позивач відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов.

20 грудня 2019 року, за заявою кредитора, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Н.С. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 2700, про стягнення із заставодавця ОСОБА_2 на користь заставодержателя ТОВ «Порше Мобіліті» предмета застави автомобіля марки «Volkswagen Golf Variant», білого кольору, кузов № НОМЕР_4 , об`єм двигуна 1968 куб.см, рік випуску 2015, д.н.з. НОМЕР_2 . Вказаний виконавчий напис був поданий для примусового виконання до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Мойсенко Д.П.

У даній справі ТОВ «Порше Мобіліті» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 з вимогою, в тому числі, про стягнення залишку непогашеного штрафу лише у червні 2021 року, тобто поза межами спеціального строку позовної давності, який застосовується до вказаних вимог.

Згідно з ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Про таке застосування наслідків пропуску строку позовної давності в частині заявлених позивачем вимог представником відповідача було подано відповідну заяву.

Позивачем обґрунтованих заяв чи клопотань про поновлення чи пропуск строку позовної давності за вимогою про стягнення штрафу з об`єктивних причин подано не було.

Поряд з тим, позивачем не було підтверджено існування поважних причин пропущення позовної давності. Твердження представника позивача про те, що зважаючи на тривалий час здійснення виконавчого провадження ТОВ «Порше Мобіліті» не мало можливості реалізувати своє право на звернення з позовом до суду про стягнення суми боргу без отримання коштів від реалізації майна, не може свідчити про поважність причин пропуску строків позовної давності, не ґрунтується на якійсь конкретно зазначеній позивачем нормі права, а є лише довільним тлумаченням стороною обставин справи на свою користь. Вказана обставина не перешкоджала позивачу вчасно звернутися до суду з даною вимогою.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року по справі N 357/5125/16-ц (провадження N 61-15142сво18) зроблено висновок про те, що: «Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна.

При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. З урахуванням наведеного, перебіг позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки починається від дня, коли у кредитора (іпотекодержателя) виникло право на відповідний позов, незалежно від того, чи звертався він після цього до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав.

В силу положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Звернення стягнення на предмет іпотеки не вказане у статті 264 ЦК України в якості окремої підстави переривання перебігу позовної давності, а також не може вважатися діями, що свідчать про визнання боржником свого боргу, чи прирівнюватись до пред`явлення позову. Звернення стягнення є реалізацією іпотекодержателем свого права, передбаченого договором іпотеки, та підставою припинення цього права. Повернення стягувачу виконавчого напису (виконавчого документу) також не може переривати перебіг позовної давності за позовними вимогами про звернення стягнення з аналогічних причин.»

Отже суд дійшов висновку про пропуск позивачем строку позовної давності за вимогою щодо стягнення штрафу, відповідно, з цих підстав відмовляє у задоволенні позову в цій частині.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Інші доводи сторін, які наведені у позові, відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи подану стороною відповідача заву про застосування позовної давності, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову ТОВ «Порше Мобіліті» до ОСОБА_2 про стягнення боргу та відмовляє в його задоволенні в повному обсязі.

Питання розподілу судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої у разі відмови в задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

Що стосується вимоги представника відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

У відповідності до ч.3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи.

Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як передбачено ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п.48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження розміру витрат, які поніс відповідач ОСОБА_2 на правничу допомогу суду надано:

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльність серії КС №8815/10 від 13 березня 2020 року (Т.1 а.с. 229);

- ордер серії КС № 901694 від 27 липня 2021 року (Т. 1 а.с.230);

- договір про надання правничої (правової) допомоги № 2173 від 18 червня 2021 року укладений між відповідачем ОСОБА_2 та адвокатом Яреськом Т.В. (Т. 1 а.с. 231);

- додаток від 14 липня 2021 року до договору про надання правничої (правової) допомоги № 2173 від 18 червня 2021 року (Т.1 а.с. 232);

- розрахункову квитанцію № 30/07/21 відповідно до договору про надання правничої (правової) допомоги № 2173 від 18 червня 2021 року на суму 5000 грн. (Т.1 а.с. 233);

- акт приймання-передачі послуг № 1 від 30 липня 2021 року на суму 5000 грн. (Т.1 а.с. 234).

Статтею 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» № 5076-VI від 05 липня 2012 року визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування витрат за надання правничої допомоги, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України»).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються тільки витрати, які мають розумний розмір.

Відтак, враховуючи критерії розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, суд вважає, що витрати за надання правничої допомоги понесені відповідачем ОСОБА_2 підлягають відшкодуванню в заявленому його представником розмірі, а саме на користь ОСОБА_2 з позивача слід стягнути понесені ним судові витрати за надання правничої допомоги в розмірі 5000 грн. Саме така сума коштів, на думку суду, відповідає обсягу виконаних робіт адвокатом.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 22, 251-253, 256, 257, 261, 266, 267, 509, 526, 530, 536, 549, 610-612, 625, 626, 631, 1048-1050, 1054 ЦК України, статтями 2, 10, 12, 13, 76-82, 89, 133,137, 141, 209, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, -

вирішив:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу відмовити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (, адреса: проспект Павла Тичини, буд. 1В, м. Київ, 02152) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) понесені судові витрати за надання правничої допомоги в розмірі 5000 грн.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 10 червня 2022 року.

Головуючий: В. О. Прилуцький