КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №359/7348/20 Головуючий у І інстанції - Журавський В.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/1506/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок залиття квартири,-

встановив:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 проживає поверхом вище у квартирі АДРЕСА_2 . 18 серпня 2020 року о 02 годині 45 хвилин квартиру позивача було затоплено з вини ОСОБА_1 . Внаслідок залиття водою були пошкоджені гіпсокартонові стелі, стіни та ламінат. Розмір матеріального збитку, завданий позивачу, внаслідок залиття квартири становить 36298 гривень 25 копійок. Крім цього, позивач також понесла витрати в розмірі 2500 гривень на виготовлення звіту про оцінку майна з проведення відновлювального ремонту частини квартири після її залиття. ОСОБА_1 відмовляється добровільно відшкодувати завдану ним шкоду. Тому ОСОБА_2 просить стягнути з ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 36298 гривень 25 копійок, а також витрати, пов`язані з виготовлення звіту про визначення розміру завданої шкоди у розмірі 2500 гривень.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 36298 гривень 25 копійок, витрати на проведення оцінки вартості матеріального збитку у розмірі 2500 гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на оплату судового збору у розмірі 840 гривень 80 копійок та витрати на правничу допомогу у розмірі 8000 гривень.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати і в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що справа розглянута у його відсутність. Докази надані на підтвердження вимог є неналежними. Витрати на правову допомогу є неспівмірними.

При цьому просив здійснити поворот виконання рішення.

Згідно відзиву на апеляційну скаргу відомості викладені в апеляційній скарзі не відповідають дійсності. Відповідач повідомлявся про день, час розгляду справи через оголошення на офіційному сайті Судової влади України (а.с. 81, 105).

При цьому позивач просила стягнути правничу допомогу по апеляційній інстанції в розмірі 10000 грн.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Превіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 . Вказана обставина підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06 квітня 2018 року (а.с.7).

18 серпня 2020 року відбулось залиття квартири АДРЕСА_1 . За змістом акту №18/08/20 про наслідки залиття житлового приміщення встановлено, що під час обстеження квартири №121 було виявлено встановлення власником квартири додаткового фільтра очищення води, який було змонтовано власними силами, та врізано в центральний водопровід за лічильником води встановленого забудовником, в результаті чого відбулося руйнування латунного куточка запірної арматури. Комісією у складі голови ОСББ «Нова 7'Я» Семікоза О.Ю., сантехніка ОСББ ОСОБА_3 та мешканців квартир №82 та №81 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були виявлені наступні пошкодження: кімната 14,8 кв.м. - залита стеля з гіпсокартону, стіни, ламінат, залиті водою три стельових світильника, центральна люстра; санвузол площею 4,1 кв.м. - залита стеля з гіпсокартону; гардероб площею 3,7 кв.м. - залита стеля з гіпсокартону, стіни та ламінат (а.с.13).

Крім цього, висновком ДОП СП Бориспільського ВП ГУНП в Київській області Герус В.В. також встановлено, що 18 серпня 2020 року близько 02 години 45 хвилини в АДРЕСА_6 , сусіди, які проживають поверхом вище затопили квартиру (а.с.11).

Згідно звіту про оцінку майна від 09 вересня 2020 року встановлено, що розмір матеріального збитку з проведення відновлювального ремонту частини квартири після її залиття, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 становить 36298 гривень 25 копійок (а.с.22-61).

ОСОБА_2 понесла також витрати на оплату вартості послуг з проведення експертної грошової оцінки вартості проведення відновлювального ремонту частини квартири, згідно договору №14 від 08 вересня 2020 року про створення (передачу) науково-технічної продукції у розмірі 2500 гривень (а.с.62,63-64,65,66).

Задовольняючи позов суд виходив з його обґрунтованості.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону виходячи з наступного.

За змістом положень частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.

У частинах першій, другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.

Відповідно до статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Положеннями статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач довела належними та допустимими доказами факт залиття її квартири внаслідок неправомірних дій відповідача, розмір завданих збитків, тоді як відповідач не спростувала своєї вини у залитті квартири позивача.

Суд погоджується із такими висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Факт залиття квартири, власником якої є позивач, підтверджується актом № 18/08/20 про залиття, складеними управителем будинку - ОСББ «Нова 7'я»від 18.08.2020 року.

Причиною затоплення квартири, власником якої є позивач, стало встановлення відповідачем додаткового фільтра очищення води, який було змонтовано останнім власними силами та врізано в центральний трубопровід за лічильником води, встановленого забудовником, в результаті чого відбулося руйнування латунного куточка запірної арматури.

Вказане вище відповідач сам підтвердив надавши разом з апеляційною скаргою диск з відеозаписом, на якому вбачається власноручно встановлений фільтр очитки води.

Даний факт також підтверджується відомостями про те, що управитель такого фільтра не встановлював та показами свідка, що вказаний фільт встановлений відповідачем.

Розмір збитків, завданих внаслідок затоплення квартири позивача, визначений звітом про оцінку майна проведення відновлювального ремонту частини квартири після її залиття і доводи апеляційної скарги не містять доводів щодо спростування суми збитків.

Вину у завданій позивачу шкоді відповідачем не спростовано.

Таким чином, встановивши, що позивач довела розмір завданої шкоди, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між ними, що призвело до залиття квартири позивача, суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що завдана позивачу шкода підлягає відшкодуванню відповідачем.

Відповідач не спростував належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача, клопотання про проведення відповідних судових експертиз, зокрема на предмет визначення причин залиття квартири позивача, не заявляв та не надав інших належних та допустимих доказів щодо причин залиття та розміру спричиненої позивачу майнової шкоди, хоча це є його процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що складений домоуправителем акт від 18.08.2020 року не є належним та допустимим доказом заподіяння позивачу шкоди, зводяться до незгоди із письмовими доказами, оцінка яким надана судом першої інстанції та встановлює сам факт залиття. Причина залиття судом встановлена та підтверджується матеріалами справи.

Необґрунтованими також є доводи апелянта, щодо стягнення правничої допомоги так, як сягуючи із відповідача на користь позивача 8 000,00 грн на відшкодування правничої допомоги, суд першої інстанції врахував те, що представником позивача є адвокат Кибало А.Я., який діє на підставі договору про надання правничої допомоги №19/08 від 19 серпня 2020 року. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу надано квитанцію до прибуткового касового ордера від 05 квітня 2021 року на суму 8000 гривень, розрахунок-обгрунтування суми сплаченого гонорару за надану правничу допомогу від 05 квітня 2021 року з переліком та вартістю послуг, наданих адвокатом.

Витрати на правову допомогу документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Оскільки правові витрати документально підтверджені були фактичними, неминучими,а їх розмір обґрунтований та співмірний розгляду справи підстав для скасування рішення суду в цій частині немає.

Щодо заяви позивача викладеної у відзиві на апеляційну скаргу в частині стягнення на її користь з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. 00 коп., понесену під час апеляційного розгляду справи,колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Таким чином, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Такої ж думки дотримується Верховний суд у постановах від 13 червня 2018 року по справі № 757/47925/15-ц та від 19 вересня 2018 року по справі № 361/6253/16-ц.

До заяви відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, подану у встановлений процесуальним законом строк, долучено копію договору про надання правової (правничої) допомоги №18/21 від 18листопада 2021 року, копії квитанцій до прибуткового касового ордеру від 23 листопада 2021 року про сплату ОСОБА_2 10 000,00 грн., а також детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом на виконання Договору про надання правової (правничої) допомоги від 23 листопада 2021 року, у якому зазначено перелік усіх виконаних робіт,Акт виконаних робіт до договору «Про надання правової допомоги» №18/21 від 18 листопада 2021 року.

Тобто, заявником подано до суду належні та допустимі докази на підтвердження факту понесення ним витрат на надання правничої допомоги.

При цьому, колегія суддів акцентує увагу на тому, що суду при визначенні розміру компенсації слід ураховувати (а сторонам доводити) співмірність витрат на оплату послуг адвоката із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи те, що судове рішення апеляційним судом ухвалено на користь позивача, а останнім по справі понесено судові витрати під час перегляду справи в апеляційному порядку у вигляді витрат на правничу допомогу, що підтверджується належними, допустимими та достовірними доказами, неспростованими відповідачем, вимога позивача про стягнення цих витрат є законною та обґрунтованою.

Разом із тим, розмір витрат на правничу допомогу, визначений позивачем. - 10 000 грн., хоча і є документально підтвердженим, однак не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, оскільки представник позивача, адвокат Кибало А.Я. брав участь як в суді першої інстанції так і під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

А отже такий вид правових послуг, наданих під час апеляційного перегляду справи, як попередня консультація, щодо характеру спірних правовідносин, вивчення отриманих у замовника документів, та збір документів, що свідчать про порушення його прав та інтересів , які необхідні для складання відзиву до суду не є фактичними та неминучими оскільки відповідно до наданого позивачем в суді першої інстанції розрахунку-обгрунтування суми сплаченого гонорару за надану правничу допомогу від 05 квітня 2021 року такі послуги вже надавались та були оплачені у розмірі 5000 грн.

Враховуючи характер наданої правової послуги, як складання відзиву на апеляційну скаргу в порівнянні з вартістю складання позовної заяви до суду першої інстанції, яка вказана в розрахунку-обгрунтування суми сплаченого гонорару за надану правничу допомогу від 05 квітня 2021 року, зважаючи на складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшити розмір цих витрат та стягнути з позивача на користь відповідача 3 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, а саме витрати на складання відзиву та направлення до Київського апеляційного суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,368,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2021 року залишити без змін.

Заяву ОСОБА_2 про стягнення судових витрат на правову допомогу понесених під час перегляду справи в апеляційному порядку задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді понесених витрат на правову допомогу під час перегляду справи в апеляційному порядку у розмірі 3000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Сдуддя-доповідач В.В. Гуль

Судді Я.С. Мельника

Ю.О. Матвієнко