Справа № 369/5183/19
Провадження № 2/369/477/22
РІШЕННЯ

Іменем України

28.09.2022 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Волчка А.Я.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

за участю відповідача ОСОБА_2 ,

за участю представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Гречаної Руслани Тарасівни про визнання правочинів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння ,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_4 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Гречана Руслана Тарасовича про визнання правочинів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Свої вимоги мотивував тим, що він є власником земельної ділянки площею 1,0369 га, за кадастровим номером :02:007:0226, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлової будівлі, а саме магазину, загальною площею 21,4 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі укладених 25.12.2007 ніж ним та ОСОБА_6 договорів купівлі-продажу за № 1392 та за № 1389. Також була проведена державна реєстрація права власності на нерухоме майно.

З реєстру речових прав йому стало відомо, що право власності на його майно перереєстровано за іншою особою.

Так, 29.04.2016 нібито між позивачем та ОСОБА_5 було підписано іпотечний договір № 579, предметом якого була земельна ділянка площею 1,0369 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:007:0226, яка належить позивачу. Вказаний договір іпотеки був посвідчений приватним нотаріусом Гречаною Русланою Тарасівною та був укладений на забезпечення договору позики № б/н від 29.04.2016, який був підписаний нібито між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на загальну суму 2 534 000 грн.

В подальшому, 13.05.2016 нібито між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було підписано договір про задоволення вимог іпотекодержателя № 592, який був посвідчений приватним нотаріусом Гречаною Русланою Тарасівною. На підставі вказаного договору право власності на земельну ділянку площею 1,0369 га, за кадастровим номером :02:007:0226, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_5 .

Останній у подальшому відчужив її ОСОБА_2 шляхом укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки за № 2717 від 08.09.2016.

ОСОБА_4 вказав, що не укладав та не підписував іпотечний договір, договір позики та договір про задоволення вимог іпотекодержателя. За його заявою було внесені відомості про кримінальне правопорушення за фактом заволодіння земельною ділянкою шляхом використання підроблених документів за ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України (кримінальне провадження № 0000254).

Як зазначено в позовній заяві, на час укладення оспорюваних правочинів (29.04.2016, 13.05.2016) позивач перебував за межами України, тому підписати правочини не міг. Також був використаний недійсний паспорт позивача з фото невідомої людини, який був втрачений ним та на його заміну він отримав новий паспорт.

Так, при підписанні вказаних договорів був використаний недійсний паспорт серії НОМЕР_1 , нібито від позивача, який на той час був страчений та на заміну якого було виданого 14.09.2015 новий паспорт громадянина України серія НОМЕР_2 (підтверджується листами Новоселицького відділу ДМС в Чернівецькій області від 06.02.2019 за № 19-72/7319-19 та Управління Державної міграційної служби в Чернівецькій області від 06.02.2019 за № 7301.2.3.-1129/73.3-19).

Тобто, на час укладення вищезазначених угод (29.04.2016, 13.05.2016) діяв паспорт серія НОМЕР_3 від 14.09.2015 та дійсний до 02.08.2016, та замінений на паспорт серія НОМЕР_4 від 02.08.2016 по теперішній час.

Оскільки позивач вищезазначені договори він не укладав, то укладений у подальшому договір купівлі-продажу майна також є недійсним, оскільки особа, яка його вчинила не мала відповідного обсягу цивільної дієздатності та волевиявлення учасників, яке має бути вільним та відповідати їх внутрішній волі.

ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 від 29.04.2016; визнати недійсним договір іпотеки укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 від 29.04.2016, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округа Гречаною Русланою Тарасівною за реєстраційним номером № 579; визнати недійсним договір про задоволення вимог Іпотекодержателя від 13.05.2016 укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округа Гречаною Русланою Тарасівною за реєстраційним номером № 592; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08.09.2016, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Герасимів Юлією Вадимівною Києво-Святошинського районного нотаріального округу за реєстраційним номером №2717; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер №:02:007:0226, цільове призначення для розміщення торговельного центру; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте приватним нотаріусом Гречаною Русланою Тарасівною № 14388533 від 29.04.2016, про проведену державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обмежень обтяження нерухомого майна у вигляді іпотеки на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер №:02:007:0226, загальною площею 1,0369 га, цільове призначення для розміщення торговельного центру; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте приватним нотаріусом Гречаною Русланою Тарасівною №14497468 від 13.05.2016 про проведену державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень права власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер №:02:007:0226, загальною площею 1,0369 га, цільове призначення для розміщення торговельного центру, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя за ОСОБА_5 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте приватним нотаріусом Гречаною Русланою Тарасівною №16288490 від 08.09.2016 про проведену державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень права власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер №:02:007:0226, загальною площею 1,0369 га, цільове призначення для розміщення торговельного центру, за ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_5 судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з поданням позову.

26.04.2019 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області було відкрито провадження у даній справі.

07.10.2019 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

20.12.2019 заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області позов ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння було задоволено.

02.06.2020 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області вищезазначене заочне рішення суду було скасовано, справу призначено до судового розгляду.

21.09.2020 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів.

22.12.2020 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області справа була прийнята до провадження судді Волчка А.Я.

11.06.2021 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

14.06.2021 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про постановлення окремої ухвали.

В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити заявлені позовні вимоги.

ОСОБА_2 та її представник заперечували проти задоволення позову. ОСОБА_2 подала до суду письмові пояснення, зазначивши при цьому, що позивачем не були надані для огляду суду оригінали договорів купівлі-продажу від 25.12.2007, порушено порядок завірення копій паспортів, не вказано джерел отримання копій оскаржуваних договорів та місцезнаходження їх оригіналів. Також, вказано, що наявний в матеріалах справи висновок почеркознавчої експертизи проведений Незалежним інститутом судових експертиз за № 9329 від 05.07.2019 є неналежним та недопустимим доказом, оскільки проводився по електрофотографіям документів, джерело походження яких не відоме, якість цих копій не дозволяє ідентифікувати належним чином об`єкт дослідження, а надані для порівняння зразки підписів взагалі відсутні у матеріалах справи.

ОСОБА_2 зазначила, що узагальнюючи сукупність доказів (копій документів) щодо видачі та зміни паспортів позивача зі сторони їх належності та достатності слід зауважити, що сам факт їх втрати, пошкодження та заміни не дає можливості зробити обґрунтований висновок, що саме один з них використано для підробки іншою особою з метою укладення одного чи кількох оспорюваних правочинів. Крім того, як вбачається з наданої копії паспорту НОМЕР_1 даний бланк не має збіжностей з іншими наданими копіями паспортів позивача.

Надана позивачем копія висновку експерта № 17-3/1670 порушує принцип безпосередньості доказування, оскільки такий висновок складений в іншому провадженні/процесі на підставі вихідних даних, документів та доказів, які відсутні у даному цивільному провадженні, що виключає можливість оцінки такого висновку в сукупності з іншими доказами. Крім того, в останньому не вказано, що він підготовлений для використання у суді, що також виключає можливість його оцінки як належного та допустимого доказу.

Також, узагальнюючи сукупність доказів (копій документів) щодо перетину позивачем кордону з Україною з використанням українського паспорту/паспортів, паспортів гр. Казахстану чи інших держав з урахуванням критеріїв належності та достатності відповідачем звернено увагу, що позивач має подвійне громадянство та використовував для перетину кордону з Україною саме паспорт Казахстану. Також встановлено, що має місце використання різної транслітерації та написання імені у різних паспортних документах ( ОСОБА_7 ). Таким чином, у своїй сукупності дані докази прямо свідчать про існування можливості та не виключають факту прийняття позивачем громадянства інших держав та/чи виготовлення паспортів з іншою транслітерацією, що виключає можливість безумовної ідентифікації особи позивача без використання біометричних даних, яких до суду надано не було.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись у передбачений цивільно-процесуальним законодавством спосіб, причини неявки суду не відомі.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено в судовому засіданні, 25.12.2007 ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1392 придбав у ОСОБА_6 земельну ділянку площею 1,0369 га, за кадастровим номером :02:007:0226, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

25.12.2007 позивач на підставі договору купівлі-продажу нежилої будівлі № 1389 придбав у ОСОБА_6 а саме магазин-адмінбудівлю, зазначену за планом під літерою "А", з дерева, загальною площею 21,4 кв.м., що знаходиться на земельній ділянці в АДРЕСА_1 .

11.09.2009 право власності на земельну ділянку було зареєстровано за позивачем на підставі державного акту права власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 479140, що був виданий Управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі.

Відповідно до ст. 81 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

За приписами ст. 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право в тому числі продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину. Власники земельних ділянок мають право, в тому числі і на відшкодування збитків у випадках передбачених законом. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

В матеріалах справи наявна копія іпотечного договору від 29.04.2016 за № 579, укладеного між позивачем та ОСОБА_5 , предметом якого була земельна ділянка площею 1,0369 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:007:0226. Вказаний договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гречаною Русланою Тарасівною та був укладений на забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 29.04.2016, який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо повернення позики у розмірі 2 534 000 грн.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (сума позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно вимог ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Вимогами ч. 1 ст. 575 ЦК України встановлено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

За приписами ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою є вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому законом.

Згідно з вимогами ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до припинення дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами.

В матеріалах справи наявна копія договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.05.2016 за № 592, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було підписано договір про задоволення вимог іпотекодержателя № 592, який був посвідчений приватним нотаріусом Гречаною Русланою Тарасівною. На підставі вказаного договору право власності на земельну ділянку площею 1,0369 га, за кадастровим номером :02:007:0226, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_5 .

За ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 656, 657 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

08 вересня 2016 року спірна земельна ділянка була відчужена ОСОБА_5 шляхом укладення договору купівлі-продажу №2717 від 08.09.2016 з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 , паспорт громадянина України, серія та номер НОМЕР_6 , виданий 10.11.1995 Семенівським РВ УМВС України в Чернігівській області).

Звертаючись до суду із вищезазначеним позовом, ОСОБА_4 зазначав, що він не підписував вищезазначені договори, які спрямовані на відчуження його земельної ділянки та взагалі на час їх укладання перебував за кордоном.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

За змістом ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Позивач стверджував про відсутність його волевиявлення на відчуження вищезазначеної земельної ділянки, і як наслідок відсутність законних підстав на укладення договорів спрямованих на розпорядження даним нерухомим майном, включаючи і відчуження нерухомого майна ОСОБА_2 .

За приписами ч. 1 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін .

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту, обсягу та підстав позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Як вбачається із відповіді Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби від 11.05.2021, за інформацією, наданою УДМС України в Чернівецькій області, на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 02.08.2016 Новоселицьким РС УДМС України в Чернівецькій області оформлено паспорт громадянина України серії НОМЕР_7 (дата видачі 17.08.2016) на підставі паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 у зв`язку з непридатністю для подальшого використання останнього. Паспорт серії НОМЕР_3 оформлено 14.09.2015 Новоселицьким РС УДМС України в Чернівецькій області у зв`язку з втратою паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , оформленого 02.09.2005 Новоселицьким РВ УМВС України в Чернівецькій області на ім`я ОСОБА_4 .

Проте, слід зазначити, що в оспорюваних договорах не вказуються паспортні дані ОСОБА_4 . Більш того, факт втрати паспорта серії НОМЕР_1 , оформленого 02.09.2005 Новоселицьким РВ УМВС України в Чернівецькій області на ім`я ОСОБА_4 нічим, крім нормативно передбаченої заяви про втрату паспорта згідно якої і був виданий паспорт серії НОМЕР_3 , не підтверджений, зокрема зверненням з відповідною заявою до правоохоронних органів.

Обґрунтовуючи заявлений позов ОСОБА_4 вказав, що він перебував за кордоном на час укладання оскаржуваних договорів. Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби надано інформацію з бази перетинання державного кордону, лінії розмежування між Донецькою та Луганською областями та тимчасово окупованою територією АР Крим № 0.184-30020/0/15-20 вих. від 23.11.2020 відносно перетинання кордону громадянином Казахстану ОСОБА_8 . Проте, позивачем не підтверджено, що він є громадянином Казахстану, та не надано копії закордонного паспорту за яким відбувався виїзд за межі України з метою уникнення розумних сумнівів, враховуючи різну транслітерацію імен, що позивач та ОСОБА_8 є однією ж і тією особою.

Більш того, незрозумілим є те, яким чином відбулась видача паспорта громадянина України ОСОБА_4 серії НОМЕР_7 , яка згідно відповіді Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби від 11.05.2021 відбулась 17.08.2016, враховуючи при тому, що згідно відомостей наданих Головним центром обробки спеціальної інформації № 0.184-30020/0/15-20 вих. від 23.11.2020 громадянин Республіки Казахстан ОСОБА_8 виїхав з території України 02.08.2016 та повернувся назад 01.11.2016.

Слід зазначити, що звертаючись з вимогою про визнання договору позики, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 від 29.04.2016, позивач не долучає його до матеріалів справи та не просить суд витребувати останній, тим самим позбавляючи можливості суд здійснити правовий аналіз вищевказаного документа.

Щодо факту порушення кримінальної справи за фактом заволодіння земельною ділянкою шляхом використання підроблених документів за ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України (кримінальне провадження № 0000254), то останній не може вважатись беззаперечним актом вчинення такого кримінального правопорушення до винесення судом відповідного вироку (аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 816/809/17).

Станом на час розгляду зазначеної справи доказів ухвалення вироку за вчинений злочин, передбачений ч. 4 ст. 358 КК України, та встановлення кола винних осіб, суду не надано.

Відносно наявного в матеріалах справи висновку експерта Незалежного інституту судових експертиз № 9329, складеного за результатами проведення почеркознавчої експертизи від 05.07.2019, то як вбачається із останнього об`єктами дослідження були електрофотокопії, а не оригінали вищезазначених договорів.

Відповідно до п. 3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5, та п. 1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених цим же наказом Міністерства юстиції України, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

Цим же пунктом Інструкції передбачено проведення експертизи за фотознімками та іншими копіями об`єкта, коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, однак окрім об`єктів почеркознавчих досліджень.

Тобто, вищезазначеним висновком експерта № 9329 достовірно не може бути підтверджено обставини не підписання позивачем договору позики, іпотечного договору та договору про задоволення вимог іпотекодержателя (аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 21.01.2021 у справі № 824/62/20).

Крім того, до матеріалів справи був долучений висновок експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №17-3/1670 від 04 листопада 2019 року, проведений в рамках кримінального провадження №0000254, згідно з яким вбачається, що підписи від імені ОСОБА_4 виконані не ним, а іншою особою. Проте, даний висновок складений в іншому провадженні/процесі на підставі вихідних даних, документів та доказів, які відсутні у даному цивільному провадженні, що виключає можливість оцінки такого висновку в сукупності з іншими доказами. Крім того, в порушення вимог ЦПК України в останньому не вказано, що він підготовлений для подання до суду.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 не було підтверджено викладених в позовній заяві обставин, як наслідок відсутні підстави для визнання недійсними спірних договорів.

Відповідно до закріпленого у ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника поза його волею.

Оскільки в судовому засіданні не доведено, що земельна ділянка вибула з володіння позивача незаконно, а договори, спрямовані на відчуження об`єкту нерухомості недійсними не були визнані, то суд приходить до висновку про не можливість витребування спірного майна на підставі ст. 387 ЦК України з володіння ОСОБА_2 .

Також слід зазначити, що у випадку витребування майна від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача, оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17.12.2014 року у справі № 6-140цс14).

Крім того, заявляючи позовні вимоги про скасування рішень державних реєстраторів про реєстрацію права власності за іншими особами із скасуванням відповідних записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно при вимозі про витребування майна з чужого незаконного володіння, позивач не врахував висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), відповідно до яких у випадку задоволення вимоги про витребування майна вимоги про скасування записів, рішень про державну реєстрацію не є необхідними для ефективного відновлення права.

Щодо інших тверджень позивача, письмових доказів, суд зазначає, що вони, були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

На підставі вищевикладеного, ст. ст. 202, 215, 319, 546, 656, 657, 1046 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 3 Закону України «Про іпотеку», керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 258, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Гречаної Руслани Тарасівни про визнання правочинів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: А.Я. Волчко