Справа № 314/490/22
Провадження № 2/314/535/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2022 м. Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - Свідунович Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб цивільну справу № 314/490/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . У будинку за вказаною адресою, окрім неї та її дітей, зареєстровані також відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не являються членами її сім`ї або близькими родичами. Зазначає, що з моменту придбання житлового будинку у власність, а саме з 01.04.2021, відповідачі в будинку не мешкають, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла жодної участі не приймають, особисті речі у будинку не зберігають, чим чинять їй перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні власністю, оскільки позивач позбавлена можливості оформити субсидію, а також вимушена оплачувати комунальні платежі у більшому розмірі, відповідно до кількості зареєстрованих у будинку осіб. У зв`язку з цим вона змушена звернутися до суду і просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у вищевказаному будинку.

Ухвалою суду від 21.02.2022 справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Сторонам надано строк для надання відзиву, пояснень, відповіді на відзив та заперечень.

Визначений ч. 3 ст. 279 ЦПК України строк для реалізації особами своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків сплив.

Відповідачі у наданий судом строк та станом на момент розгляду справи своїм правом подання до суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не скористались, відзив на позов не подали, заперечень щодо розгляду справи в спрощеному порядку також подано не було, будь-яких клопотань та заяв від відповідачів до суду не надходило, відтак відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з того, що згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 01.04.2021 приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округ Запорізької області Кравченко О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 287, а також витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрація права власності.

Відповідно до витягу № 120 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, наданого Адміністратором відділу "Центр надання адміністративних послуг" виконавчого комітету Вільнянської міської ради 04.02.2022, у вказаному будинку зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які згідно з довідкою міськради, а також актом обстеження від 04.02.2022, станом на 31.03.2021 фактично за вказаною адресою не проживають.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-ІV передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції "Захист власності" передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.

За положеннями ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 ЦК України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У частині другій п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" зазначено, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Приписами ч. 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 317 та ч. 1 ст. 318 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає власникові право вимагати усунення будь-яких порушень його права.

Також і в ст. 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі не являються членами сім`ї позивачки або ж її близькими родичами, з моменту придбання ОСОБА_1 житлового будинку у власність, а саме з 01.04.2021, відповідачі в будинку не мешкають, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла жодної участі не приймають, особисті речі у будинку не зберігають.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Разом з тим, факт того, що відповідачі зареєстровані у спірному будинку не є свідченням наявності у них права користування спірним об`єктом нерухомості.

При цьому доказів, які б свідчили про те, що відповідачі не проживають у вказаному будинку з поважних причин, а також те, що між ними та позивачкою була якась інша угода щодо порядку користування зазначеним приміщенням в ході розгляду справи не було встановлено.

Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідачів у житловому будинку, за умови документально підтвердженого права власності позивачки на даний об`єкт нерухомості, перешкоджає їй вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом.

Отже, вимога за предметом позову у повній мірі відповідає законодавчо встановленому способу захисту порушеного права (ст .ст. 15, 16 ЦК України),.

Як встановлено, позивачка є власником житлового будинку у встановленому законом порядку, тому має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 ЦК України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в ній інших осіб.

Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджуються з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 ЦК України).

Поряд з цим, будь-яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивачки права власності на житловий будинок, матеріали справи не містять. У позивачки виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що у спірному будинку зареєстровані відповідачі.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні", орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громадина підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується) (підпункт 2 пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265).

Враховуючи вищевказані обставини справи, з огляду на їх узгодженість з нормами Конституції України, позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 259, 263-265, 279 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП не відомий, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 (РНОКПП не відомий, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Наталія Миколаївна Свідунович

08.06.2022