Справа № 478/1481/21 Провадження № 2/478/34/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2022 року. смт. Казанка

Казанківський районний суд Миколаївської області, в складі: головуючого судді Іщенко Х.В., за участю: секретаря судового засідання Луговської А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Казанківського районного суду Миколаївської області, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача адвокат Задерецький В.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 11.01.2003 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , з яким вона фактично проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу починаючі з 1994 року. Від шлюбу мають спільного сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Починаючі з 1994 року вони (з часу фактичного проживання без реєстрації шлюбу) вели спільне господарство, мали спільний побут.

За час спільного проживання, а саме - 25.06.1996 року вони придбали житловий будинок за місцем проживання у с. Володимирівка Баштанського (Казанківського) району Миколаївської області, який було зареєстровано на ОСОБА_3 .

На час придбання вказаного житлового будинку ОСОБА_3 формально перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем - ОСОБА_2 , оскільки фактично вони як одна сім`я не проживали а проживали окремо. Відповідно спільного побуту не мали, спільного господарства та бюджету не вели. Участі у придбані будинку вона не приймала, будинок був придбаний на їх, її та ОСОБА_3 заощадження.

За життя, 22.11.2018 року ОСОБА_3 склав на її (позивача) ім`я заповіт, згідно з яким заповів їй своє майно, яке складалось з вказаного житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами в цілому, оскільки житловий будинок на час складання заповіту був в цілому зареєстрований на ОСОБА_3

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Була відкрита спадкова справа, але постановою приватного нотаріуса Казанківського районного нотаріального округу від 03.06.2021 року їй було відмовлено у вчинені нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Свою постанову нотаріус мотивувала тим що вказаний житловий будинок не належить спадкодавцеві на праві особистої приватної власності а належить на праві спільної сумісної власності разом з його колишньою дружиною ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, просила визнати право власності на цілий вказаний вище житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами.

Особи, які беруть участь у справі, будучі належним чином повідомленими про дату, час та місце її розгляду, в судове засідання не з`явилися. Представник позивачки подав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідачка просила справу розглянути без її участі та вказала, що позов визнає повністю, проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Оскільки в судове засідання сторони не з`явились, суд, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України проводить слухання справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу.

Дослідивши письмові докази, суд дійшов такого.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Позовні вимоги мають оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Як на обґрунтування позовних вимог у цій справі ОСОБА_1 посилалася, зокрема, на те, що на думку нотаріуса спадкове майно має статус спільної сумісної власності подружжя що позбавляє її можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом у позасудовому порядку, що підтверджується відповідною відмовою у вчиненні нотаріальних дій. Таким чином, позивач звернулася до суду із метою захисту свого спадкового права.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Тобто, спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.01.2003 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 11.01.2003 року.

З довідки за вих/№ 846-02-16-01 від 05.07.2021 року, виданою Володимирівською сільською радою Баштанського району Миколаївської області вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з 1994 року проживали разом, без укладання шлюбу в с. Володимирівка Казанківського (Баштанського) району Миколаївської області.

Від шлюбу мають спільних дітей, в тому числі сина ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 (під час спільного проживання (без укладання шлюбу). Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 батьком зазначено ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_4 .

Згідно паспорту, серії НОМЕР_3 , виданого 06.04.2004 року Казанківським РВ УМВС України в Миколаївській області місце проживання ОСОБА_1 було зареєстровано в будинку за АДРЕСА_1 з 29 серпня 1995 року (сторінка 11 паспорта).

Відповідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 25.06.1996 року вбачається, що житловий будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою АДРЕСА_1 було придбано (куплено) ОСОБА_3 у приватну власність.

Згідно будинкової книги домоволодіння за АДРЕСА_1 , у вказаному домогосподарстві (житловому будинку) постійно проживали та були зареєстровані наступні особи: ОСОБА_3 - з 21.03.1979 року, ОСОБА_1 - з 29.08.1995 року. Записів про реєстрацію та проживання у вказаному домоволодінні ОСОБА_2 будинкова книга не містить.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) починаючі із 1979 р. При цьому в погосподарських книгах в обов`язковому порядку зазначались члени домогосподарств а також особи, які проживали та були зареєстровані у зазначеному домогосподарстві.

Згідно архівних витягів з погосподарських книг Володимирівської сільської ради Казанківського (Баштанського) району Миколаївської області за 1991-1995, 1996-2000, 2001-2005, 2016-2020 роки, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за вказаним домогосподарством з 1996 року. Записів про реєстрацію та проживання у вказаному домоволодінні ОСОБА_2 погосподарські книги не містять.

22.11.2018 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений Володимирівською сільською радою Баштанського (Казанківського) району Миколаївської області, в якому спадкодавець ( ОСОБА_3 ) на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження « … належний мені житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та прилеглою до нього земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 … ».

Факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 1994 року до реєстрації шлюбу сторонами не оспорюється.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 21 вересня 2020 року, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Дослідженими в судовому засіданні матеріалами завіреної копії спадкової справи № 104/2020, наданої на запит суду, встановлено, що після ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Казанківського районного нотаріального округу Миколаївської області Корж М.В. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті її чоловіка ОСОБА_3 .

Разом із тим, 03 червня 2021 року нотаріусом позивачці ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом зв`язку із тим, що на думку нотаріуса вказаний житловий будинок не належить спадкодавцеві ( ОСОБА_3 ) на праві особистої приватної власності , а належить на праві спільної сумісної власності разом з колишньою дружиною ОСОБА_2 .

Вирішуючи питання щодо визнання вказаного вище нерухомого майна об`єктом права приватної власності, суд враховує наступне.

Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Статтею 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме в п. п. 22-24 зазначає, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Постановою Верховного Суду України від 07.12.2016 року по справі № 6-1568цс16 було роз`яснено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що хоча ОСОБА_3 і придбав в 1996 році житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, однак оскільки шлюбні відносини між ними фактично припинилися, з 1993 року ОСОБА_2 у вказаному будинку не проживала, своєю працею та коштами участі у придбанні спірного житлового будинку за вказаною адресою не приймала Вказаний жиловий будинок був придбаний виключно за кошти ОСОБА_3 .

Таким чином, виходячи з вищевикладеного, спірне нерухоме майно - житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , придбане за власні кошти ОСОБА_3 під час формального шлюбу з відповідачем, є особистою приватною власністю померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 та оскільки протилежне не доведено, суд вважає за необхідне позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Оскільки нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі спадкоємцю ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на цілий житловий будинок, тому існують об`єктивні перешкоди для оформлення спадкових справ у нотаріальному порядку.

Таким чином, визнання за спадкоємцем ОСОБА_1 права власності на спадкове майно у вигляді житлового будинку є винятковим способом захисту її прав, тому вбачаються підстави для задоволення позову.

Крім того, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 258, 259, 263-265, 268, 328 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, - задовольнити повністю.

Визнати за спадкоємцем ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) право власності на житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою:АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 1219 (одна тисяча двісті дев`ятнадцять) грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Іщенко Х.В.