ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 року

м. Харків

справа № 643/3361/21

провадження № 22-ц/818/905/22

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді - Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Антонович А.А.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1

відповідач- Товариство з обмеженою відповідальністю «Реван»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 червня 2021 року, в складі судді Тимош О.М.

УСТАНОВИВ :

У лютому 2021 року позивач в особі свого представника звернувся до суду з позовом, в якому просив оформити трудові відносини, що виникли між ним та відповідачем з 5 квітня по 30 листопада 2020 року, стягнути на його користь невиплачену заробітну плату за період з 5 квітня по 23 квітня 2020 року у розмірі 3601,20 грн, стягнути середньомісячний заробіток за затримку розрахунку при звільненні в період з 30 листопада 2020 року по день фактичного розрахунку.

Позовні вимоги мотивував тим, що 5 квітня 2020 року між ним та відповідачем виникли трудові відносини без укладання трудового договору. З 5.04.2020 по 16.07.2020 позивач займав посаду охоронця. З 16.07.2020 до 30.11.2020 він займав посаду начальника відділу охорони. 30.11.2020 позивач звільнився на підставі п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін). Заробітна плата за відпрацьовані дні з 5 по 23 квітня 2020 року позивачеві виплачена не була, в день звільнення роботодавець не забезпечив йому проведення повного розрахунку. Представник позивача наполягає, що саме з 05.04.2020 між сторонами виникли трудові відносини. На підставі п.6 ст.232, ст.235 КЗпП України зазначав про право позивача на отримання заробітної плати згідно з розрахунком позивача у сумі 3601,20 грн за період з 5 квітня по 23 квітня 2020 року, коли він фактично працював у відповідача, проте не отримував заробітну плату.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22.06.2021 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить суд, скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим що, судове рішення є необґрунтованим та незаконним. Згідно з рішенням суду від 11.03.2021 року у справі було відкрито провадження та витребувано від відповідача копії табелів обліку робочого часу працівників ТОВ «Реван» за період з 01.03 по 31.05.2020 року. Однак відповідач не виконав судового рішення та не надав зазначених доказів, та не пояснив існування об`єктивних причин, через які витребувані докази не могли бути подані до суду. Тому вони не подані безпідставно. Таким чином суд обмежив право доказування позивача ігноруванням невиконання процесуального обов`язку відповідача. Судом незаконно відмовлено в допиті свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . В основу відмови допиту свідків, суд поклав довідку ТОВ «Реван» від 28.04.2021 року, яку було подано в судовому засіданні 29.04.2021 року. Так як заявлена вимога подана в позовній заяві, у відповідача була можливість надати заяву разом з відзивом. Відповідачем не було надано поважні причини, неподання такої заяви разом з відзивом. Таким чином приймаючи дану заяву суд порушив процесуальне право, та відповідно до закону не мав права приймати її до розгляду, через недопустимість цього доказу, та на його основі виносити рішення. Також судом помилково відмовлено в задоволенні заяви про допит свідків, у зв`язку з тим що свідки ніколи не перебували з відповідачем у трудових відносинах. Суд встановив зазначене на підставі заяви поданої відповідачем, який заінтересований в результаті справи і може повідомити суду необ`єктивні дані. Крім цього надана відповідачем довідка не містить вказівки на джерело, з якого була взята інформація, що зазначена в ній. Таким чином позивач вважає, що відмова суду у допиті свідків сторони позивача безпідставна та незаконна. Також суд порушив процесуальне законодавства при відмові у допиті позивача як свідка. Мотивуючи своє рішення суд вказав на те що, таке клопотання було подане представником позивача, без його власної згоди. Вважає що така відмова є безпідставною, та по суті нівелює сутність процесуального представництва, і така згода презюмується. Суд вказав, що наказ про прийняття позивача на роботу свідчить про оформлення трудових відносин трудовим договором, але такий висновок є неправильним, оскільки наказ про оформлення трудових відносин не містив даних про розмір заробітної плати, а лише про розмір посадового окладу, що є частиною заробітної плати. Наказ не містить про трудову функцію та кола його прав та обов`язків, та зазначено що позивача було ознайомлено з умовами колективного договору і правила внутрішнього трудового розпорядку, проте відомості про це відсутні. Тому висновок суду про оформлення трудових відносин між сторонами трудовим договором є необґрунтованим. Також заперечує проти показань свідка ОСОБА_6 як належного доказу, адже вона не могла достовірно знати, чи існували трудові відносини між сторонами фактично.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Реван» просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін у справі, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з таких підстав.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановленого судом та підтверджується матеріалами справи з 24.04.2020 ОСОБА_1 прийнятий на посаду охоронника в ТОВ «Реван» на підставі наказу №532-к від 23.04.2020 (а.с.75).

16.07.2020 ОСОБА_1 переведено начальником відділу охорони на підставі наказу №1101-к від 16.07.2020 (а.с.87).

30.11.2020 позивача звільнено за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України відповідно до наказу №2016-квід 30.11.2020 (а.с.89).

Зазначене підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 (а.с.7-9), копіями наказів (а.с.6, 75, 87, 89).

Нараховано за листопад 2020 р. до сплати позивачу 9259,51 грн, що підтверджується розрахунковим листком (а.с.8).

Відповідно до довідки №339 від 04.12.2020 ОСОБА_1 працює в ТОВ «Реван» на посаді з 24.04.2020, сума нарахованого доходу за період з 01.05.2020 до 30.11.2020 становить 49 612,38 грн (а.с.10).

23.04.2020 ОСОБА_1 подано директору ТОВ «Реван» заяву про прийняття на роботу на посаду охоронника з 24.04.2020, що підтверджується заявою від 23.04.2020 (а.с.74). В заяві також зазначено, що позивач з умовами та оплатою праці, охороною праці, колективним договором, правилами внутрішнього трудового розпорядку та посадовою інструкцією ознайомлений.

З наданого відповідачем табелю обліку використання робочого часу вбачається, що за період з 01.04.2020 по 30.04.2020 ОСОБА_1 працював 5 робочих днів: 24,27,28,29,30 квітня (а.с.76).

Відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку, затверджених протоколом загальних зборів трудового колективу ТОВ «Реван» від 04.02.2020 №3 для працівників (окрім працівників, які працюють на посадах продавця продовольчих товарів та касира торговельного залу торгових павільйонів та магазинів самообслуговування) встановлюється режим роботи підприємства: робочий час з 09-00 до 18-00, перерва на відпочинок з 13-00 до 14-00 та згідно графіка змінності, вихідні субота, неділя (а.с.77-85).

16.07.2020 ОСОБА_1 просив перевести його на посаду начальника охорони з 16.07.2020, з умовами та оплатою праці, охороною праці, колективним договором, правилами внутрішнього трудового розпорядку та посадовою інструкцією ознайомлений, що підтверджується заявою від 16.07.2020 (а.с.86).

16.11.2020 ОСОБА_1 подав заяву про звільнення з займаної посади за згодою сторін 30.11.2020 (а.с.88).

Відповідно до табелю обліку використання робочого часу за період з 01.11.2020 до 30.11.2020 ОСОБА_1 відпрацював 18 робочих днів, 26,27,30 листопада на роботу не з`явився (а.с.90).

Відповідно до відомості на виплату готівки №4708 кошти, які підлягають виплаті ОСОБА_1 , у сумі 4732,40 грн задепановано (а.с.91,92).

Відповідно до відомості на виплату готівки №4721 кошти, які підлягають виплаті ОСОБА_1 , у сумі 4732,40 грн виплачено йому, що підтверджується підписом позивача (а.с.93,94). Сторонами у справі визнано, що виплата остаточного розрахунку ОСОБА_1 відбулася 08.12.2020, тому дана обставина не потребує доказування, як визнана учасниками справи.

З акту інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи, яка використовує найману працю №ХК28069/494/АВ від 05.01.2021 розділу ІІІ «Опис виявлених порушень» вбачається, що при перевірці ТОВ «Реван» виявлено порушення ч.1 ст.116 КЗпП України, а саме: при звільнення працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, проте про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган письмово не повідомив працівника перед виплатою зазначених сум. В порушення ч.1 ст.116 КЗпП України адміністрація ТОВ «Реван» не повідомила письмово про нараховані суми ОСОБА_1 перед виплатою зазначених сум (а.с.95-103).

Суд правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував до них норми КЗпП України, що їх регулюють.

Конституцією України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ст. 43). Право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою (ст. 2 КЗпП України).

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Відповідно до статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині оформлення трудових відносин між ОСОБА_1 та ТОВ «Реван» за період з 05.04.2020 по 30.11.2020, оскільки трудові відносини між сторонами у справі оформлені відповідно до діючого трудового законодавства за період з 24.04.2020 до 30.11.2020, обставина існування відповідних відносин ніким не оспорюється, а тому не потребує визнання у судовому порядку.

Докази оформлення трудових відносин за період з 05.04.2020 до 23.04.2020, суду не надано. Відмовляючи в цій частині позовних вимог, судом враховано, що з матеріалів справи не вбачається, що позивач заперечував факт перебування у трудових відносинах саме з 24.04.2020. З акту інспекційного відвідування вбачається, що обставина роботи позивача без оформлення трудових відносин у період з 05.04.2020 до 23.04.2020 не була предметом розгляду при проведенні перевірки.

Оскільки судом не встановлено факту перебування у трудових відносинах ОСОБА_1 в період з 05.04.2020 до 23.04.2020, то і підстав для стягнення заробітної плати за цей період не встановлено, тому позовні вимоги про стягнення на користь позивача невиплаченої заробітної плати за вказаний період задоволенню не підлягають.

Суду не надано доказів на підтвердження затримки невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Сторонами визнано, що остаточний розрахунок з позивачем здійснено 08.12.2020.

Суд не застосовує до правовідносин ст.232, 235 КЗпП України, оскільки не вбачає підстав для оформлення трудових відносин з працівником (позивачем у справі), який виконував роботу без укладення трудового договору.

Отже позовні вимоги про стягнення на користь позивача середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні в період з 30 листопада 2020 року по день фактичного розрахунку не підлягають задоволенню.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції оцінивши фактичні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

З приписів ст.24 КЗпП України вбачається, що трудовий договір оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу.

Суду на підтвердження укладення трудового договору надано наказ ТОВ «Реван» №532-к від 23.04.2020, який містить дану прийняття позивача на роботу, розмір окладу, що спростовує твердження позивача про відсутність оформленого трудового договору.

Посилання позивача на те, шо він фактично працював у відповідача з 05.04.2020, не підтверджується належними доказами у справі, а тому не може бути взята судом до уваги.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За нормами ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Виходячи зі змісту ст. 21 КЗпП України трудовий договір спрямований на здійснення та забезпечення трудових функцій працівника.

Суд не може визнати трудовий договір укладеним за відсутності доказів працевлаштування позивача на роботу до ТОВ « Реван», а саме направлення на адресу останнього заяви ОСОБА_1 про прийняття на роботу, копію паспорту, ідентифікаційного коду та трудову книжку, видання ТОВ наказу чи розпорядження про прийняття позивача на роботу.

Також позивачем на підтвердження своїх вимог про визнання факту існування між ним та відповідачем трудових відносин в період з 05.04.2020 по 30.11.2020 не надано належних доказів щодо допущення його до роботи, виконання трудової функції та обсягу робіт, ознайомлення його з правилами трудового розпорядку, виплату заробітної плати.

Тому неможливо встановити, до яких трудових обов`язків приступив позивач, яку саме роботу виконував, який результат цієї роботи, тривалість виконання таких робіт.

У зв`язку наведеним апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність належних та допустимих доказів, на підставі яких можливо було б встановити факт наявності між сторонами у справі трудових відносин в період з 05.04.2020 по 30.11.2020.

Недоведеність факту існування трудових відносин та укладення трудового договору між сторонами унеможливлює задоволення позовних вимог про оформлення трудових відносин у період з 05.04.2020 по 30.11.2020, стягнення заборгованості по сплаті заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки сплати заробітної плати, оскільки зазначені позовні вимоги є похідними від вимоги про встановлення факту перебування у трудових відносинах.

За правилами ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

З матеріалів справи вбачається, що у день звільнення позивач у ТОВ не працював ( а.с. 90). Проте доказів того, що ним не було заявлено вимоги до ТОВ «Реван» про проведення розрахунку суду не надано. Виплата остаточного розрахунку ОСОБА_1 здійснена 08.12.2020.

Оскільки доказів на підтвердження затримки невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу суду не надано, суд обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у стягненні грошових коштів за несвоєчасний розрахунок.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення,тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28 січня 2022 року

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук