справа № 631/467/20
провадження № 2/631/72/22
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2022 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Трояновської Т. М.
за участі секретаря судового засідання М`ячиної Ю. В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань приміщення Нововодолазького районного суду Харківської області цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом Міжрегіонального центру гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Начальник Навчального центру Оперативно рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій полковник служби цивільного захисту Лаврик В. В. звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просить визнати останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути судові витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на балансі Навчального центру Оперативно рятувальної служби, як правонаступника реформованої військової частини НОМЕР_1 , знаходиться колишнє військове містечко, розташоване за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, село Ватутіне. Майно Навчального центру державне майно, закріплене за ним на правах оперативного управління та використовується лише за його цільовим призначенням. Житлові приміщення, що перебувають на балансі Навчального центру є відомчими приміщеннями відповідно до статті 5 Житлового кодексу України, яка передбачає, що Державний житловий фонд перебуває у віданні міністерств, державних комітетів і відомств.
29 липня 1991 року ОСОБА_1 та членам його сім`ї, зокрема дружині ОСОБА_2 , було надано двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .
Рішенням житлової комісії Навчального центру Оперативно рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 08 липня 2015 року, затвердженим начальником Навчального центру, було дозволено провести обмін однокімнатної квартири АДРЕСА_3 , квартиронаймачем якої був ОСОБА_3 , який значився в списках, що потребує поліпшення житлових умов, та двокімнатної квартири АДРЕСА_4 , квартиронаймачем якої був ОСОБА_1 . Таким чином, ОСОБА_1 , сім`я якого складається з двох осіб, було надано однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 .
Як вказав позивач, починаючи з 2015 року відповідачі у вищевказаній квартирі фактично не проживають, що підтверджується відповідною довідкою. При перевірці у 2020 році житлово побутових умов у квартирі АДРЕСА_3 комісією Навчального центру Оперативно рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій встановлено, що у вказаній квартирі фактично мешкає ОСОБА_4 разом із родиною, яка повідомила, що наймає дану квартиру більше року.

За повідомленням органу поліції, ОСОБА_1 у 2017 році виїхав на територію Російської Федерації та до теперішнього часу в Україну не повертався. Заяв від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про продовження строку зберігання за ними житла не надходило, про поважність причин відсутності також невідомо.
Посилаючись на відсутність відповідачів у наданому житлі без поважних причин понад строки, встановлені статтею 71 Житлового кодексу Української РСР, а також приписи статті 72 Житлового кодексу Української РСР, позивач просив визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням (квартирою).
Відповідачами у справі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у відповідності до приписів статті 178 Цивільного процесуального кодексу України на електронну адресу суду було надіслано спільний відзив на позовну заяву, що був зареєстрований за вхідним № ЕП-1945/20-вх. від 12 жовтня 2020 року, у якому останні проти задоволення позовних вимог заперечували, зазначивши, що комісією Навчального центру Оперативно рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій факт перебування ОСОБА_4 у квартирі був кваліфікований не вірно, остання не є піднаймачем житлового приміщення, а лише слідкує за квартирою в період їх відсутності, з огляду на що порушень статті 91 Житлового кодексу Української РСР не має. За користування квартирою рахунку сплачуються вчасно. Просили суд зберегти за ними право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 та зменшити позовні вимоги в частині стягнення судового збору (а. с. 58 59).
У відповідності до приписів статті 179 Цивільного процесуального кодексу України начальником Навчального центру Оперативно рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій було подано до суду відповідь на відзив, що був зареєстрований за вхідним № 5740/20-вх. від 12 жовтня 2020 року, у якому позивач просив суд позовні вимоги задовольнити, оскільки відповідачі без згоди власника здавали у найм житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а саме громадянці ОСОБА_4 , яка мешкає у вказаному приміщенні більше року. До позивача із заявами про надання згоди на здачу житлового приміщення в піднайом відповідачі не зверталися, отже останні не мали права здавати в піднайом житлове приміщення. Квитанції про сплату рахунків за квартиру не є підтвердженням факту проживання у спірному житловому приміщенні, а лише є підтвердженням сплати за квартиру (а. с. 72 74).
Відповідач у справі, ОСОБА_1 , направив на електронну адресу суду заперечення, що були зареєстровані за вхідним № ЕП-168/21-вх. від 28 січня 2021 року, у яких просив суд зберегти за ними право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на прецедентну практику Європейськогосуду з прав людини та норми статтей 1, 9 та частини 3 статті 71 Житлового кодексу Української РСР, зазначивши, що відповідач не міг підтвердити статус тимчасово відсутнього, як того вимагав позивач, через свої особисті поважні приватні та сімейні причини, які він має право не розголошувати через те, щоб ця інформація була відкрита та оприлюднена (а. с. 89 91).
Також у відповідності до статті 193 Цивільного процесуального кодексу України ОСОБА_1 направив на електронну адресу суду зустрічну позовну заяву, що була зареєстрована за вхідним № ЕП-1946/20-вх. від 12 жовтня 2020 року, у якій просив суд встановити справедливість щодо забезпечення його житлом як службовця у відставці, оскільки усі службовці, які були звільненні з військової служби у запас або у відставку та були в однакових умовах з відповідачем, ще раніше отримали у приватну власність квартири від держави у місті Харкові та селищі міського типу Пісочин Харківської області (а. с. 60 61).
Начальником Міжрегіонального центру гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій, який є правонаступником Навчального центром Оперативно рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій, було подано до суду відзив на зустрічну позовну заяву, що був зареєстрований за вхідним № 5739/20-вх. від 12 жовтня 2020 року, у якому позивач просив суд у задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що відповідач та члени його родиниу 1991 році були належним чином забезпечені житлом відповідно до Постанови Ради Міністрів Української РСР та Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм приміщень в Української РСР». На сьогоднішній день ОСОБА_1 на квартирному обліку не перебуває, а отже й не потребує поліпшення житлових умов. Також позивач акцентував увагу суду на порушення з боку відповідача строку для подання зустрічного позову (а. с. 68 69).
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 25 червня 2020 року відкрито у справі за позовом Навчального центу Оперативно рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 12 жовтня 2020 року задоволено клопотання представника позивача та замінено первісного позивача Навчальний центр Оперативно рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій на правонаступника Міжрегіональний центр гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій.
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 28 січня 2021 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Навчального центу Оперативно рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій залишено без руху через невідповідність вимогам, визначеним статтею 175 та частиною 4 статті 177 Цивільного процесуального кодексу України.
10 серпня 2021 року Нововодолазьким районним судом Харківської області постановлено ухвалу про повернення зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Навчального центу Оперативно рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій через не усунення недоліків.
Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у цивільній справі судом не вживалось.
Уповноважений представник Міжрегіонального центру гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся завчасно, відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України.
Скориставшись своїм правом, наданим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, представник позивача О. Абалмасова, яка діє на підставі довіреності № 8701-86/870650 від 11 січня 2022 року, на електронну адресу надіслала заяву, що була зареєстрована за вхідним № ЕП-160/22-вх. від 24 січня 2022 року, відповідно до якої позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд розгляд справи провести за відсутності представника Міжрегіонального центру гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій, у разі неявки відповідачів, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у судове засідання не заперечувала проти розгляду справи в заочному порядку (а. с. 167).

Відповідачі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у судові засідання жодного разу не з`явилися, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялись відповідно до вимог Цивільного процесуального законодавства України за адресою місця реєстрації, вказаною у довідці Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області (а.с. 29, 30). Згідно з даними поштових відділень УДППЗ «Укрпошта» судові повістки повернулися на адресу суду з відміткою про неможливість вручення «за закінченням встановленого строку зберігання», «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення». За таких обставин, відповідно до частини 1 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України, відповідачі вважаються таким, що належним чином повідомленими про розгляд справи.
Крім того, у судове засідання, що було призначено на 24 січня 2022 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 викликались шляхом розміщення судового оголошення на офіційному вебсайті судової влади України (https://nv.hr.court.gov.ua/sud2028/pres-centr/11/1236823/). Про причини своєї неявки суд не повідомляли, ніяких клопотань з цього приводу на адресу суду не направляли.

З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
При цьому, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача свідчить його відповідна заява долучена до матеріалів справи.
За таких обставин,приймаючи до уваги той факт, що судом створені необхідні умови та надано було достатньо часу для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав на участь у розгляді справи в суді, враховуючи, що сторонами були надані усі докази, які вони вважали за необхідне надати, а також відповідачами реалізоване право на подання відзиву на позовну заяву, представником позивача відповідь на відзив, а також відсутність підстав для визнання їх явки обов`язковою, суд вважає за можливе розглянути справу та закінчити її розгляд по суті вимог без участі останніх.

Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів.
Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).
Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).
При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.
Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Із матеріалів справи судом встановлено, що Навчальний центр Оперативно рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій є юридичною особою з ідентифікаційним кодом 33879077, що підтверджується копією Статуту, затвердженого головою Державної служби України з надзвичайних ситуацій 09 грудня 2016 року та погодженого заступником директора Департаменту науки і освіти Харківської обласної державної адміністрації 09 грудня 2016 року (а. с. 17 19) та його правонаступником є Міжрегіональний центр гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій, що підтверджується копією Статуту, затвердженого наказом Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 30 квітня 2013 року № 208 (у редакції наказу Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 07 вересня 2020 року № 497) (а. с. 64 67) та Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за № 46 від 23 вересня 2020 року (а. с. 63).

Пунктами 1.1 та 1.2 Статуту Міжрегіонального центру гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій, затвердженого наказом Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 30 квітня 2013 року № 208 (у редакції наказу Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 07 вересня 2020 року № 497) визначено, щоМіжрегіональний центр гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій є аварійно-рятувальним формуванням центрального підпорядкування Державної служби з надзвичайних ситуацій із статусом державної аварійно-рятувальної служби, що проваджує освітню діяльність з метою підготовки кваліфікованих робітників для потреб органів та підрозділів цивільного захисту, є правонаступником Навчального центру Оперативно рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій () та у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, Указами Президента України, постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції і законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими нормативно правовими актами у сфері гуманітарного розмінування, рятувальної справи, цивільного захисту та діяльності усіх аварійно рятувальних служб, професійно технічної освіти, наказами Міністерства внутрішніх справ, Державної служби України з надзвичайних ситуацій та Статутом.

За організаційно-правовою формою Міжрегіональний центр гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій є державною організацією. Майно Міжрегіонального центру гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій становлять матеріальні цінності, які закріпленні та одержані в установленому порядку (пункти 1.7, 9.1 Статуту).

Згідно з приписами пунктом 9.2 Статуту, майно Міжрегіонального центру гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій є державною власністю і закріплене за ним на праві оперативного управління. Майно використовується лише за цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача майна здійснюється відповідно до вимог чинного законодавств. Доходи або майно Міжрегіонального центру гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України не підлягають розподілу та не можуть бути використані з метою одержання вигоди.

З матеріалів справи судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_5 перебуває на обліку Навчального центру Оперативно рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій (правонаступником якого є Міжрегіональний центр гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України), що підтверджується довідкою за підписами начальника Навчального центру Оперативно рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України В. Лаврика та начальника відділу (головного бухгалтера) відділу економіки і фінансів Навчального центру Оперативно рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України Ю. Романів та витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна (додаток до лита Фонду державного майна України від 19 березня 2018 року № 10 15 - 5373) (а. с. 15, 16).

Приписами частини 4 статті 334 Цивільного кодексу України закріплено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до копії витягу з Протоколу № 4, затвердженого Командиром військової частини НОМЕР_2 полковником Пашко 29 липня 1991 року встановлено, що капітану ОСОБА_1 , який значиться в списках на поліпшення житлових умов, на сім`ю із трьох чоловік вирішено надати у ДОС-6, № 1 площею 29,81 кв. м. (а.с. 9).

Як убачається з витягу з Протоколу № 10 від 08 липня 2015 року, затвердженого Начальником Навчального центру Оперативно рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій полковником служби цивільного захисту О. М. Білотілом 08 липня 2015 року, житлова комісія слухала інформацію голови житлової комісії про обмін квартир, що перебуває на балансі та знаходяться в оперативному управлінні Навчального центру Оперативно рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій й постановила дозволити провести обмін однокімнатної квартири АДРЕСА_6 , підполковник ОСОБА_3 , 1973 року народження, який значиться в списках, що потребує поліпшення житлових умов, сім`я якого складається з трьох осіб та двокімнатної квартири АДРЕСА_7 , громадянин ОСОБА_1 , 1961 року народження, сім`я якого складається з двох осіб. З квартирного обліку зняти (а. с. 10).

Згідно довідок № 313 та № 314 від 24 червня 2020 року, наданих Ватутінською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 24 липня 2015 року та з 07 серпня 2015 року відповідно, зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 29, 30, 37, 38).

Аналогічна інформація міститься у довідці Ватутінською сільською радою Нововодолазького району Харківської області № 246 від 27 квітня 2020 року про те, що у АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_1 , 1961 року народження, який має склад сім`ї: дружина ОСОБА_2 , 1958 року народження (а. с. 11).

З копії акту обстеження житлово-побутових умов, складеного 13 квітня 2020 року депутатом Ватутінської сільської ради Нововодолазького району Харківської області по виборчому округу №1 Єрьоміним Григорієм Миколайовичем, в присутності свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 встановлено, що при обстеженні умов проживання виявлено, що ОСОБА_1 , 1961 року народження, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та члени його сім`ї за даною адресою з 2015 року не проживають (а.с. 12).

Відповідно до Акту визначення житлово-побутових умов № 1 від 29 травня 2020 року, складеного Навчальним центром Оперативно рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій у складі комісії: голови комісії М. Мельника, заступника голови О. Колодяжного, членів: О.Абалмасової, ОСОБА_7 , секретаря І. Семенченко, у присутності свідків: ОСОБА_8 , який є сусідом та мешкає у квартирі АДРЕСА_8 та свідка ОСОБА_9 , яка є сусідом та мешкає у квартирі АДРЕСА_9 , вбачається, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , громадяни ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживають. Двері відповідного житлового приміщення відчинила громадянка ОСОБА_4 , яка повідомила, що зі своєю сім`єю винаймає дане житло більше року. Даний акт затверджений начальником Навчального центру Оперативно рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій полковником служби цивільного захисту В. Лавриком 29 травня 2020 року (а.с. 13).

Як убачається з повідомлення начальника Нововодолазького відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області підполковника поліції А. Глущенка від 13 квітня 2020 року за № 8701-741/870525, в ході розгляду листа з проханням встановити місце перебування та засобів зв`язку громадянина ОСОБА_1 , 1961 року народження,з ареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який декілька років не поживає за вказаною адресою встановлено, що згідно відомостей про осіб, які перетнули державний кордон, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в останнє 17 червня 2017 року перетнув кордон з Російською Федерацією у пункті пропуску «Гоптівка», виїхав на російську ділянку кордону, пред`явивши закордонний паспорт громадянина Російської Федерації № НОМЕР_3 , можливо проживає на території Ростовської області Російської Федерації. Дані щодо повернення ОСОБА_1 на територію України відсутні, засобів зв`язків з останнім не встановлено (а.с. 14).

Зі змісту довідки Міжрегіонального центру гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України встановлено, що ОСОБА_1 , 1961 року народження, та його дружина ОСОБА_2 , 1958 року народження, на квартирному обліку в Міжрегіональному центрі гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України не перебувають (а. с. 70).

З повідомлення про відсутність у Єдиному державному реєстрі нерухомості запитаних відомостей, наданого Федеральною службою державної реєстрації, кадастру та картографії 10 лютого 2021 року № КУВИ-002/2021-9669198, встановлено, що на підставі запиту ОСОБА_1 від 08 лютого 2021 року, у Єдиному державному реєстрі нерухомості відсутня наступна інформація: вид запитуваної інформації щодо права окремої особи на наявні у неї об`єкти нерухомості: усі об`єкти нерухомості; інформація щодо часу за який запитувались відомості: 08 лютого 2021 року; територія, вказана у запиті: Ростовська область; правовласник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина Російської Федерації серії НОМЕР_4 від 04 березня 2006 року, виданий Відділом внутрішніх справ Кіровського району міста Ростов-на-Дону, СНІЛС: 136-305-994 61, адреса місця проживання або перебування: АДРЕСА_10 (а. с. 113).

Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України, Цивільного кодексу України та Житлового кодексу Української РСР.

Так, з огляду на положення статті 47 Конституції України та статті 1 Житлового кодексу Української РСР кожен громадянин має право на житло.

У свою чергу, положеннями частини 4 статті 9 Житлового кодексу Української РСР закріплена гарантія кожного громадянина, відповідно до якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статті 61 70 Житлового кодексу Української РСР передбачають і встановлюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду.

Відповідно до наданих доказів по справі достовірно встановлено, що Міжрегіональний центр гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій є розпорядником житла на праві оперативного управління, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутніми. Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім`ї наймача житла державного, комунального житлового фонду визначено статтею 71 Житлового кодексу Української РСР, а їхні права та обов`язки статтею 78 наведеного нормативно правового документа, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Як убачається з положень частин 1 та 2 статті 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

У частині 3 статті 71 Житлового кодексу Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 Житлового кодексу Української РСР).

Згідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України у пунктах 10 та 11 своєї Постанови Пленуму № 2 від 12 червня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 Житлового кодексу Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Системне тлумачення статтей 71 та 72 Житлового кодексу Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 Житлового кодексу Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічна позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц (провадження № 61-11414св19).

Також у вищенаведеній постанові Верховний Суд вказав, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 Житлового кодексу Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 Житлового кодексу Української РСР). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Зазначені правила статей 71 та 107 Житлового кодексу Української РСР є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім`ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення.

Верховний Суд виходить з того, щоу справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил, визначених Цивільним процесуальним кодексом України щодо оцінки доказів.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц(провадження № 61-46621св18).

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Відповідно до положень частини 2 статті 72 Житлового кодексу Української РСР якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Зазначена стаття містить перелік причин, які відповідно до обставин можуть бути визнанні поважними, однак відповідачами до суду не надано жодного підтвердження їх існування.

Кваліфікуючи спірні правовідносини, з урахуванням наданих доказів по справі, встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , незважаючи на наявність реєстрації у квартирі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , протягом останніх трьох п`яти років там не мешкають, житловим приміщенням особисто не користуються.

Відповідачами, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у надісланому, в порядку статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, відзиві не наведено доказів поважності причин тривалого не проживання у спірній квартирі (на кшталт, що тривале не проживання пов`язане із проходженням військової служби тощо). Більш того, із наданих процесуальних документів вбачається, що останні фактично не заперечують факту не проживання у виділеній їм квартирі.

Згідно матеріалів справи було достовірно встановлено, що вказаним житлом користується інша особа громадянка ОСОБА_4 , яка на дату складання комісією Навчального центру оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій акту визначення житлово-побутових умов (а. с. 13) вже проживала у зазначеній квартирі більше року. Більш того, факт перебування вказаної жінки у спірній квартирі підтвердили й самі відповідачі у своєму відзиві.

Крім того, у суду відсутні дані щодо переривання відповідачами строку тимчасової відсутності, повернення їх до житлового приміщення, яке їм було виділене. Так із дослідженого у судовому засіданні повідомленні органу поліції встановлено, ОСОБА_1 17 червня 2017 року перетнув кордон з Російською Федерацією у пункті пропуску «Гоптівка» та виїхав на російську ділянку кордону за паспортом громадянина Російської Федерації, інформація щодо повернення ОСОБА_1 на територію України відсутня (а. с. 14).

Окрім цього, в матеріалах справи міститься копія довіреності на представлення інтересів ОСОБА_1 , у тому числі у судових органах, яка посвідчена у місті Ростов-на-Дону Ростовської області 21 серпня 2021 року, нотаріусом Ростовського-на-Дону нотаріального округу Азиз`яном Ф. А., зареєстрована у реєстрі за № 61/219-н/61-2020-14-650, зі змісту якої встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має громадянство Росії та паспорт громадянина Російської Федерації № НОМЕР_4 , виданий Відділом внутрішніх справ Кіровського району міста Ростов-на-Дону 04 березня 2006 року, код підрозділу 612-073, та мешкає за адресою: АДРЕСА_10 (а. с. 77, 96).

На підтвердження своєї позиції щодо відсутності іншого житла, відповідачем ОСОБА_1 направлено на електронну адресу суду повідомлення Федеральної служби державної реєстрації, кадастру та картографії про відсутність у Єдиному державному реєстрі нерухомості запитаних відомостей від 10 лютого 2021 року № КУВИ-002/2021-9669198, з якого також встановлено, що відповідач по справі перебуває на території Російської Федерації, де мешкає за адресою: АДРЕСА_10 та має громадянство Російської Федерації (паспорт громадянина Російської Федерації серії НОМЕР_4 від 04 березня 2006 року, виданого Відділом внутрішніх справ Кіровського району міста Ростов-на-Дону, СНІЛС: 136-305-994 61) (а. с. 113).

Окремо слід зазначити, що усі процесуальні документи відповідачі направляли виключно на електронну адресу суду та вони були підписані електронно-цифровим підписом ОСОБА_1 , отриманого на території Російської Федерації та направленні звідти, що підтверджується відповідними протоколами перевірки електронного підпису (а. с. 42, 88, 92, 110, 114).

Судові виклики у судові засідання відповідачам, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , теж вручити не виявилося можливим, у зв`язку з тим, що вони за місцем своєї реєстрації не проживають, ніяких доказів, що після виїзду зі спірної квартири до сьогоднішнього дня вживались будь які спроби вселитись до спірної квартири відповідачами не надано.

Отже, із наданих сторонами та наведених документів судом достовірно встановлено, що відповідачі у справі, а саме ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації; тривалий час (щонайменше з 2017 року) мешкають на території іншої держави, а отже фактично не користуються житлом, що було їм виділено для проживання понад шість місяців без поважних причин. Доказів того, що відповідачам створювались перешкоди у проживанні в квартирі з боку позивача або інших осіб, матеріали справи не містять. З позовами до суду про вселення у квартиру ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не звертались, що у сукупності свідчить про втрату ними інтересу до житла. Відповідачі мають інше житлове приміщення, оскільки за наявними в матеріалах справи даними на територію України з 2017 року не приїздили.

При цьому, судом відхиляються доводи відповідачів про те, що вони вчасно сплачують комунальні послуги за спірну квартиру, оскільки відповідних доказів суду не надано. Також суд не приймає до уваги надіслане ОСОБА_1 повідомлення Федеральної служби державної реєстрації, кадастру та картографії від 10 лютого 2021 року № КУВИ-002/2021-9669198 про відсутність у Єдиному державному реєстрі нерухомості запитаних відомостей, оскільки з його змісту вбачається, що враховуючи параметри зробленого запиту, відомості надані щодо відсутності зареєстрованого права власності на нерухомість лише на території Ростовської області, що в свою чергу не свідчить про відсутності у відповідачів іншого постійного житла, у тому числі на праві користування.

З урахуванням вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, щодо визнання відповідачів, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог Міжрегіонального центру гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України).
Таким спеціальним законом є Закон України від 08 липня 2011 року N 3674-VI «Про судовий збір» , стаття 3 якого визначає, що судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення тощо.

Відповідно до частини 1, підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
За подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір у загальному розмірі 4204 гривні 00 копійок, що підтверджено платіжними дорученнями№ 279 та № 280 від 22 травня 2020 року, виданими Державною казначейською службою Україноюна суму 2102 гривні 00 копійок кожне (а. с. 7, 8).
Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача (пункт 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України).
З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2102 гривень 00 копійок з кожного.
На підставі викладеного, керуючись статтями 1 5, 10 13, 17 19, 23, 76 81, 89, 211, 214, частиною 3 статті 211, частиною 1 статті 223, пунктом 2 частини 1 та частиною 2 статті 258, статтею 259, статтями 263 265, 267, 268, частинами 5 та 11 статті 272, частинами 1 і 2 статті 273, частиною 1 статті 352, статтями 354 і 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Міжрегіонального центру гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь Міжрегіонального центру гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) гривні 00 копійокз кожного.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються при проголошенні рішення:

Позивач: Міжрегіональний центр гуманітарного розмінування та швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій, місцезнаходження: Харківська область, Харківський (колишній Нововодолазький) район, село Ватутіне, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України33879077.

Відповідач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повний тест рішення складений та підписаний з урахуванням приписів частини 6 статті 259 та частини 3 статті 124 Цивільного процесуального кодексу України 31 січня 2022 року.

Суддя: Т. М. Трояновська