КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 759/92/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1430/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Журибеда О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

секретар - Лащевська Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 травня 2021 року,

встановив:

у січні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача 3% річних за прострочення виконання зобов`язання в сумі 180 757 грн. 47 коп. та інфляційні втрати в сумі 710 918 грн., посилаючись на те, що 24 квітня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, заборгованість за яким була стягнута на його користь рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 16 березня 2015 року, однак станом на день звернення до суду з позовом заборгованість в повному обсязі погашена не була і становить 2 988 065 грн., а тому відповідач має нести відповідальність за прострочення виконання своїх зобов`язань.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 травня 2021 року позовні вимоги було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 3% річних за прострочення виконання зобов`язання в сумі 180 757 грн. 47 коп., інфляційні втрати в сумі 710 918 грн. та судові витрати в розмірі 8 810 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 24 квітня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався повернути відповідачу позику у розмірі 100 000 дол. США, 80 000 євро та 540 000 грн. строком до 30 травня 2014 року. Вказував, що свої зобов`язання відповідач не виконував, внаслідок чого рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 16 березня 2015 року у справі №759/15553/14-ц було стягнуто з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 3 288 065 грн. та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання в розмір 13 230 грн. Вказане рішення оскаржувалось відповідачем в апеляційному і касаційному порядку та було залишено без змін.

Позивач зазначав, що на часткове виконання рішення суду відповідачем було сплачено грошові кошти в розмірі 300 00 грн., а розмір заборгованості наразі становить 2 988 065 грн., у зв`язку з чим просив стягнути на його користь 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та інфляційні втрати за період з 21 грудня 2016 року по 26 грудня 2018 року.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 травня 2021 року позовні вимоги було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 3% річних за прострочення виконання зобов`язання в сумі 180 757 грн. 47 коп., інфляційні втрати в сумі 710 918 грн. та судові витрати в розмірі 8 810 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав рішення суду про стягнення з нього на користь позивача грошових коштів, а тому має нести відповідальність за прострочення виконання зобов`язання на підстав ст. 625 ЦК України. Такий висновок суду є законним та відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 209, 525, 526, 625 ЦК України.

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що він не визнає свій борг перед позивачем, а розписка, копія якої надана до суду першої інстанції, є підробленою, висновки, зроблені судом у справі №759/15553/14-ц, не є обов`язковими для розгляду цієї справи, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 16 березня 2015 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 20 грудня 2016 року, було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу в розмірі 3 288 065 грн. та 3% річних в розмірі 13 230 грн.

Вказаним рішенням було встановлено факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики, а тому доводи скаржника про недійсність наданої розписки суд до уваги не бере. Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач фактично не погоджується з рішенням суду в іншій справі про стягнення з нього заборгованості, яке набрало законної сили, а тому вважає, що відсутні підстави і для стягнення з нього 3% річних за прострочення виконання зобов`язання та інфляційних втрат.

Часиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У ч. 1 ст. 18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч.1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі N 758/1303/15-ц.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі N 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується заочним рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 16 березня 2015 року, яке набрало законної сили після його перегляду в апеляційному порядку 20 грудня 2016 року, про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики.

З огляду на те, що відповідач порушив своє грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Згідно з чч. 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, рішення було ухвалено судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 травня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 06 червня 2022 року.

Головуючий

Судді