МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ____ ____
Пр. №2/521/1213/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі - Ткач А.О., за участю:

представника відповідача - Ноздріна В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом Головного управління Пенсійного фону України в Одеській області до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплачених сум пенсійних виплат,

встановив:

У вересні 2021 року Головне Управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - ГУ ПФУ в Одеській області) звернулось до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_1 , посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області, якому призначена пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року(далі - Закон України № 1697).

Позивач зазначав, що відповідач 25 листопада 2019 року звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про перехід з пенсії за вислугу років, обчисленої відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року на пенсію за вислугу років за нормами Закону №1697.

Рішенням ГУ ПФУ в Одеській області від 10 грудня 2019 року №832509 було відмовлено ОСОБА_1 у переведенні пенсії за вислугу років за нормами Закону України №1697.

Вказував, що ОСОБА_1 , не погоджуючись із даним рішенням, звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою про оскарження вищевказаного рішення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року по справі №420/330/20 позов було задоволено частково, а саме: зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697 на підставі довідки Генеральної прокуратури України від 07 листопада 2019 року №18-279 з виплатою різниці між фактично отриманою та перерахованою сумою пенсії.

Позивач зазначав, що на виконання вищевказаного рішення суду, яке набрало законної сили 17 червня 2021 року, ГУ ПФУ в Одеській області проведено перерахунок пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України №1697 рішенням від 17 червня 2021 року №09 на підставі довідки Генеральної прокуратури України від 07 листопада 2019 року №18-179.

В порядку контролю пенсійну справу відповідача було направлено до Управління забезпечення ГУ ПФУ в Одеській області.

Рішенням Управління пенсійного забезпечення ГУ ПФУ в Одеській області від 26 липня 2021 року пенсійну справу ОСОБА_1 приведено у відповідність до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058- IV від 09липня 2003 року (надалі по тексту Закон України №1058)

Позивач стверджує, після доопрацювання пенсійної справи та приведення її у відповідність за період з 01 лютого 2021 року по28 лютого 2021 року та з 01 липня 2021 року по 31 липня 2021 року виникла переплата пенсії в розмірі 14057,24 грн.

Рішенням ГУ ПФУ в Одеській області №728 від 04 серпня 2021 року про утримання сум пенсій, надміру виплачених, переплата пенсії становить 14057,21 грн.

Позивач зазначав, що безпідставна виплата пенсії призвела до того, що відповідач за період з 01 лютого 2021 року по 28 лютого 2021 року та з 01 липня 2021 року по 31 липня 2021 року отримав суми пенсійних виплат без достатньої на те правої підстави. Рішенням ГУ ПФУ в Одеській області №728 від 04 серпня 2021 року про утримання сум пенсій, надміру виплачених, переплата пенсії становить 14057,24 грн.

Листом від 17 серпня 2021 №1500-0404-8/102571 ОСОБА_1 було проінформовано про необхідність повернення надміру виплаченої суми пенсії.

Посилаючись на те, що відповідач добровільно не відшкодував надміру виплачену суму пенсії, позивач просив суд відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України стягнути з відповідача на користь ГУ ПФУ в Одеській області 14057,24 грн.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2021 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче провадження (а.с. 52-53).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2022 року по справі було закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду (а.с. 101-102).

Представник позивача, діючий на підставі довіреності від 04 січня 2022 року в судове засідання не з`явилась, про час і місце слухання справи повідомлялась відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надала через канцелярію суду клопотання про підтримання позову у повному обсязі та просила суд розглянути справу за її відсутністю. (а.с. 76, 133-134, 137).

Представник відповідача, діючий на підставі ордеру від 18 січня 2022 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Раніше надав до суду відзив на позов (а.с. 56-61, 80-82, 84).

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ГУ ПФУ в Одеській області слід відмовити у повному обсязі у зв`язку з їх незаконністю, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області, якому призначена пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про прокуратуру» .

Судом встановлено, що відповідач 25 листопада 2019 року звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про перехід з пенсії за вислугу років, обчисленої відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року на пенсію за вислугу років за нормами Закону №1697.

Рішенням ГУ ПФУ в Одеській області від 10 грудня 2019 року №832509 було відмовлено ОСОБА_1 у переведенні пенсії за вислугу років за нормами Закону України №1697, у зв`язку з чим останній звернувся з позовом до Одеського окружного адміністративного суду про скасування вищевказаного рішення та зобов`язання призначити та виплачувати пенсію за вислугою років.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року по справі №420/330/20 позов ОСОБА_1 було задоволено частково, а саме: зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області з 13 грудня 2019 року здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697 на підставі довідки Генеральної прокуратури України від 07 листопада 2019 року №18-279 з виплатою різниці між фактично отриманою та перерахованою сумою пенсії (а.с. 11 звор.-15 звор.).

Рішення набрало законної сили 17 червня 2021 року, сторонами не оскаржувалось.

Встановлено, що 17 червня 2021 ГУ ПФУ в Одеській області на виконання вищевказаного рішення суду проведено перерахунок пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України №1697 на підставі довідки Генеральної прокуратури України від 07 листопада 2019 року №18-179. Згідно даного перерахунку, з 01 грудня 2021 року ОСОБА_1 призначено пенсію у розмірі 19340,00 грн. (а.с. 16, 17-18, 22).

13 липня 2021 року пенсійну справу відповідача було направлено до Управління забезпечення ГУ ПФУ в Одеській області (а.с. 20-21, 23).

Судом встановлено, що 26 липня 2021 року ГУ ПФУ в Одеській області здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Згідно даного перерахунку, з 01 грудня 2021 року ОСОБА_1 призначено пенсію 4922,21 грн. (а.с. 19).

Рішенням ГУ ПФУ в Одеській області №728 від 04 серпня 2021 року про утримання надміру виплачених сум пенсій, переплата пенсії відповідачу становить 14057,21 грн. (а.с. 25).

Листом ГУ ПФУ в Одеській області від 17 серпня 2021 №1500-0404-8/102571 ОСОБА_1 було проінформовано про необхідність повернення надміру виплаченої суми пенсії (а.с. 26).

Судом встановлено, що відповідач добровільно надміру виплачених сум пенсій не відшкодував.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» забороняється використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом.

Відповідно до ст. 102 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсіонери зобов`язані повідомляти орган, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. У разі невиконання цього обов`язку і одержання у зв`язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду.

Частиною 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: - по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; - по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презумуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

Аналогічний висновок зробив і Верховний Суд України в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14.

Верховний суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 750/2115/17 зазначив, що правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презумуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів в їх сукупності.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про працю» надається роз`яснення поняттю лічильної (рахункової) помилки - це помилка, яка була допущена під час проведення арифметичних підрахунків. До лічильних помилок, наприклад, належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період.

Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що ця помилка є безпосередньо рахунковою, а не помилкою, пов`язаною з неналежним виконанням обов`язків службовими особами, відповідальними за обчислення та нарахування пенсії, а також здійснення контрольних функцій.

У § 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, зазначено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Отже, до правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є пенсійною виплатою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають.

Виходячи із аналізу ст. 1215 ЦК України обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів.

Матеріали справи не містять жодних доказів наявності недобросовісності набувача.

Окрім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2019 року по справі №404/4822/15-ц (провадження №14-55цс19) зазначено, що повернення надмірно сплачених сум пенсій можливе шляхом стягнення таких сум лише у випадку, якщо така надмірна сплата відбулась з вини пенсіонера, зокрема, у випадку надання ним недостовірних (явно неправильних) даних, тобто у випадку недобросовісної поведінки набувача.

При цьому, надмірно виплачені суми пенсії мають стягуватися саме з їх набувача за наявності недобросовісності з його боку щодо набуття цих сум.

Як вбачається з матеріалів справи, ГУ ПФУ в Одеській області до суду не надано доказів подання до органу Пенсійного фонду завідомо неправдивих даних, які стали підставою для призначення чи перерахунку пенсії відповідачу, а також допущення останнім будь-яких порушень чи зловживань, які призвели до виникнення переплати та недобросовісного набуття останнім отриманих коштів у сумі 14057,24 грн., а тому підстави для повернення надміру виплачених сум пенсій відсутні.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 2 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Натомість, у даній справі, вимоги позивача не відповідатимуть принципу пропорційності. Відповідач у зв`язку із задоволенням позову несе «індивідуальний і надмірний тягар», оскільки жодним чином не будуть компенсовані витрати пов`язані з придбанням та подальшим облаштуванням земельної ділянки та будівництвом.

Крім того, відповідач не може одноособово нести відповідальність за помилки держави та державних органів.

Так, Європейській суд з прав людини вказував, що поняття «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод охоплює поняття «правомірні очікування» тобто законні сподівання вчиняти певні дії відповідно до виданого державними органами дозволу. (Справа "Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії").

Суд неодноразово підкреслював особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» «Москаль проти Польщі»).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Беєлер проти Італії»).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення «Москаль проти Польщі»).

З іншого боку, потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»).

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії»).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» та у справах «Ґаші проти Хорватії» «Трґо проти Хорватії»).

У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки та «Тошкуце та інші проти Румунії»).

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог ГУ ПФУ в Одеській області слід відмовити у повному обсязі.

Згідно ст.263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача.

Судовій збір по справі складає 2270,00 грн., який повністю сплачений позивачем при зверненні до суду.

В зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі розподілення судових витрат судом не розглядається.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 1212, 1215 ЦК України, ст.ст. 50, 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст. ст. 102, 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» ст. ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов Головного управління Пенсійного фону України в Одеській області до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплачених сум пенсійних виплат - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 06 червня 2022 року.

Суддя: О.М. Сегеда