Постанова

Іменем України

03 червня 2022 року

м. Київ

справа № 357/5239/20

провадження № 61-10748св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2020 року в складі судді Кошель Б. І. та постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року в складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., Нежури В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування.

Позовна заява мотивована тим, що 01 липня 2016 року між нею та ОСОБА_2 укладений договір позики, за умовами якого, позикодавець надає позичальнику готівку в розмірі 9 100 дол. США, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів у строк до 31 січня 2017 року.

У встановлений договором строк ОСОБА_2 отриману грошову позику не повернула, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернулась до суду.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 31 січня 2020 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 01 липня 2016 року в розмірі 9 100 дол. США.

На виконання вказаного рішення суду 16 березня 2020 року видано виконавчий лист та 03 квітня 2020 року відкрито Білоцерківським міським відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - Білоцерківський МВ ДВС) виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа.

21 травня 2020 року позивачу стало відомо, що належний ОСОБА_2 житловий будинок, що розташований на АДРЕСА_1 , 13 листопада 2019 року відповідач подарувала своєму чоловіку ОСОБА_3 .

Позивач зазначає, що оспорюваний договір дарування спрямований на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до свого чоловіка ОСОБА_3 з метою приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення. Тобто, спірний договір дарування був укладений без наміру створення правових наслідків, обумовлених ними, оскільки ОСОБА_2 була обізнана про пред`явлення до неї позову про стягнення боргу за договором позики, а ОСОБА_3 - про те, що отримав нерухоме майно в дар.

Також позивач зазначає, що після укладення договору дарування відповідачі не змінили своє місце реєстрації та проживання. Таким чином, відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного ОСОБА_2 майна відбулося з метою уникнення звернення кредитором стягнення на її майно як боржника за існуючими зобов`язаннями.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку, що знаходиться на АДРЕСА_1 , укладений 13 листопада 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Приймак А. П., зареєстрований в реєстрі за № 3-3653.

Крім того, у червні 2020 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на зазначене майно відповідачів.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 червня 2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на житловий будинок, що знаходиться на АДРЕСА_1 , загальною площею 196,5 кв. м, який належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 13 листопада 2019 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Приймак А. П., зареєстрований в реєстрі за № 3-3653.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2020 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку, що знаходиться на АДРЕСА_1 , укладений 13 листопада 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Приймак А. П., зареєстрований в реєстрі за № 3-3653.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що, укладаючи 13 листопада 2019 року договір дарування, воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, і їх дії вчинені з метою приховання майна від виконання можливого рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 , отже, оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним на підставі статті 234 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у червні 2021 року, ОСОБА_2 просила рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати й ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України (скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні).

Заявник у касаційній скарзі вказує на необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 рок у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), який застосований судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Доводи інших учасників справи

У серпні 2021 року ОСОБА_1 надіслала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить відхилити доводи заявника через їх необґрунтованість, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Позивач зазначає, що ОСОБА_2 , відчужуючи належне їй майно за договором дарування, була обізнана про наявність позову до неї про стягнення боргу за договором позики, оскільки ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі № 357/10892/19 за вказаним позовом.

Крім того зазначає, що 13 листопада 2019 року ОСОБА_2 направила до суду відзив на позовну заяву, в якому просила про часткове визнання позову, що також свідчить про обізнаність відповідача з наявністю спору щодо неї на час укладення спірного договору.

Провадження у суді касаційної інстанції

Касаційна скарга ОСОБА_1 подана до Верховного Суду у червні 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи.

07 вересня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Суди встановили, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2020 року у справі № 357/10892/19 задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 01 липня 2016 року в розмірі 9 100 дол. США. Вирішено питання розподілу судових вират.

Згідно з вказаним договором від 01 липня 2016 року позикодавець надає позичальнику позику готівкою в сумі 9 100 дол. США, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів до 31 грудня 2017 року.

Згідно з розпискою від 01 липня 2016 року, ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошову позику відповідно до договору позики від 01 липня 2016 року в розмірі 9 100 дол. США та зобов`язалася повернути отриману позику у строк, вказаний у договорі.

Відповідно до даних Автоматизованої системи виконавчого провадження від 28 травня 2020 року, 03 квітня 2020 року Білоцерківським МВ ДВС відкрито виконавчі провадження № 61711492, № 61711269.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 16 вересня 2019 року, ОСОБА_2 належав будинок АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 28 вересня 2010 року, посвідченого Другою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою, зареєстрований в реєстрі за № 2-4767.

13 листопада 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Приймак А. П., зареєстрований в реєстрі за № 3-3653, за умовами якого дарувальник подарувала та безоплатно передала обдарованому, а обдарований прийняв у дар від дарувальника житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 .

06 грудня 2019 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 .

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується

з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що при укладенні 13 листопада 2019 року оспорюваного правочину сторони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених договором дарування будинку, і їх дії були вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою його приховання від виконання можливого рішення суду про стягнення грошових коштів з відповідача.

Крім того, судами було встановлено, що ОСОБА_2 про перебування на розгляді позову до неї про стягнення заборгованості за договором позики була обізнана та 13 листопада 2019 року направила відзив на позовну заяву, в якому позов визнала частково, та того ж дня між нею та її чоловіком ОСОБА_3 було укладено оспорюваний договір дарування житлового будинку.

06 грудня 2019 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано.

Також з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 після укладення оспорюваного договору та на момент подання апеляційної скарги зазначає своє місце проживання на АДРЕСА_1 .

Отже, будь яких доказів на підтвердження тих обставин, що реально настали правові наслідки вчиненого правочину стороною відповідача надано не було. Натомість, дарувальник фактично продовжував володіти та користуватися спірним майном.

Під час розгляду справи Верховний Суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), який також був врахований судами попередніх інстанцій, про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь чоловіка після пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклала договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужила майно після пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого вона може в повному обсязі відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, що підтверджується з показань ОСОБА_2 , допитаної в судовому засідання в якості свідка.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Верховний Суд враховує, що ОСОБА_2 відчужила спірне майно за договором дарування у той час як мала невиконані фінансові зобов`язання перед ОСОБА_1 на загальну суму 9 000 дол. США, яка в подальшому підтверджена та стягнена судовим рішенням, яке набрало законної сили.

На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного їй майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на її майно, як боржника.

В касаційній скарзі ОСОБА_2 вказує на необхідність відступу від правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), посилаючись на те, що при вирішенні місцевим судом цієї справи не існувало рішення суду про відкриття провадження у справі про стягнення з неї боргу, та не було відкрито виконавче провадження щодо виконання такого рішення.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц зазначено про відсутність підстав для відступу від висновків щодо застосування статей 3, 16, 234 ЦК України з метою охорони прав та інтересів кредитора і забезпечення реальної можливості визнання недійсними договорів, вчинених на шкоду майновим правам та інтересам кредиторів у подібних правовідносинах, викладених в раніше прийнятих постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14, від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.

Також в постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок про те, що суди попередніх інстанцій, задовольняючи позов про визнання договору дарування недійсним і скасування державної реєстрації права власності, виходили з того, що відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно на користь своїх дітей, знав про вирок суду, що набрав законної сили, яким стягнуто з нього на користь позивача суму боргу, тому міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку невиконання вироку суду.

Колегія суддів не приймає зазначені мотиви касаційної скарги щодо необхідності відступу від зазначеного правового висновку Великої Палати Верховного Суду та вважає їх необґрунтованими, з огляду на те, що суди попередніх інстанцій, враховуючи подібність спірних правовідносин, правильно застосували правові наслідки передбачені статтею 234 ЦК України, оскільки ОСОБА_2 відчужила належне їй майно, маючи невиконані фінансові зобов`язання та будучи обізнаною про наявність з цих підстав позову до неї про стягнення заборгованості.

Відповідно до частини четвертої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

У пункті 70 рішення від 18 січня 2001 року у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom»), заява № 27238/95, Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Велика Палата Верховного Суду повинна мати ґрунтовні підстави: її попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.

Аналіз доводів касаційної скарги свідчить про відсутність належного мотивування, в чому саме полягає нерелевантність посилання апеляційного суду на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), підстав для відступу від якого колегія суддів не вбачає.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги той факт, що в межах виконавчого провадження, відкритого на виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2020 року у справі № 357/10892/19 про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 01 липня 2016 року в розмірі 9 100 дол. США, заборгованість стягується із заробітної плати за місцем роботи ОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої статті 68 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

На думку колегії суддів зазначені доводи касаційної скарги не спростовують правильних по суті висновків судів попередніх інстанцій щодо фіктивності спірного договору дарування, оскільки постанови державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_2 , шляхом утримання частини доходів, які вона отримує в товаристві з обмеженою відповідальністю «Санаторій?профілакторій» Діброва», у розмірі 20 % до повного погашення заборгованості, винесені з урахуванням відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах та відсутності майна для покриття в повному обсязі її заборгованості.

Доводи касаційної скарги не впливають на правильність судових рішень, не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

На думку судової колегії судові рішення, що переглядаються, є достатньо мотивованими.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2020 року постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк