Справа № 266/2492/21
Провадженя№ 2/266/67/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2022 року м. Маріуполь

Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Курбанової Н.М.,

за участю секретаря Ковальової О.В.,

розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду м. Маріуполя у загальному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини,

третя особа: Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради,

В СТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини.

В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що він з 2010 року проживав в цивільному шлюбі з відповідачкою. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась дитина - ОСОБА_3 . 12.06.2013 року позивач та відповідачка уклали шлюб. Після реєстрації шлюбу відповідачка проживала з ним в буд. АДРЕСА_1 , де не була зареєстрована. Відповідачка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Син, ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою відповідачки, але ніколи там не проживав. ОСОБА_3 проживав за адресою позивача: АДРЕСА_1 , або за адресою його батьків: АДРЕСА_3 , разом з ним. Спільне проживання не було гармонійним. Відповідачка не справлялася зі своїми домашніми обов`язками, віддаючи перевагу перегляду серіалів та грі на комп`ютері. У 2015 році, відповідачка прийняла рішення почати нові стосунки, тому він наполіг на тім, щоб відповідачка з`їхала з його квартири. На той час відповідачка навчалася заочно, тому вона попросила, щоб дитина залишилась з ним, та його батьками, а через два тижні, вона обіцяла забрати її, але дитину відповідачка так і не забрала. Він не наполягав на тім, щоб відповідачка забирала дитину, тому що вона не наглядала за нею, належним чином. 19.05.2016 р. на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя їх шлюб був розірваний, дитина залишилася проживати з ним. До травня 2018 року ОСОБА_3 проживав з ним, а відповідачка весь цей час не приймала участь у житті дитини. У травні 2018 року, він запропонував відповідачці зареєструвати дитину за своєю адресою офіційно, але її партнер наполіг на тому, щоб відповідачка забрала у батька дитину та подала на аліменти. Хоча до цього вона відмовлялася спілкуватися з ним, купувати синові навіть ліки, коли той хворів, одяг, іграшки, тощо. Дитина почала проживати тиждень у нього, тиждень у відповідачки. Але на час хвороби, кожного разу, дитина жила з ним. Сплачуючи аліменти, він повністю забезпечував дитину. Це продовжувалося до вересня 2019 року, тому що дитина пішла до НВК «Гімназії-школи» №27, біля орендованої квартири відповідачки. Зараз дитина навчається у НВК «Гімназії-школи» №2 за адресою: АДРЕСА_4 , у 2-Д класі, класний керівник ОСОБА_4 . Відповідачка вже декілька років ніде не працює. За 2019-2020 навчальні роки ОСОБА_3 двічі хворів на лямбліоз. У першому класі син так і не навчився читати, він був найслабший учень у класі. На уроки дитина приходила з невиконаним домашнім завданням, без будь-яких додаткових матеріалів, як для малювання або для виконання інших виробів. Спочатку листопада син проживає з ним постійно. Тепер дитина займається з репетитором, його успішність значно покращилася. ОСОБА_2 категорично відмовлялась займатись проблемою лікування зубів сина. З 1 по 8 лютого 2021 року ОСОБА_3 знаходився на стаціонарному лікуванні у гастроентерологічному відділенні дитячої міської лікарні №3. Він сплачує всі витрати на аналізи і лікування дитини. Коли дитина жила з відповідачкою, вона абсолютно не турбувалася про якість їжі, яку вона дає дитині. Коли син висловлює бажання відвідати відповідачку, він зовсім не перешкоджає цьому. Останнім часом син відмовляється їхати до відповідачки. Його мати, ОСОБА_5 , 1951 р.н., яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , знаходиться на пенсії і має педагогічний стаж 38 років. Вона допомагає у вихованні сина та догляду за ним. Впевнений, що в інтересах дитини проживати саме з ним. В нього є усі необхідні умови для проживання дитини, він працюю, має автомобіль, має постійний дохід, проживає у власній квартирі, де мешкає з дитиною, є всі необхідні речи для проживання сина - меблі, побутова техніка, іграшки, речи. Вважає що перебування ОСОБА_3 в сім`ї відповідачки негативно впливає на його виховання та здоров`я. Просить визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ним, за місцем його реєстрації та проживання, всі судові витрати покласти на відповідачку.

Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 05.05.2021 року провадження відкрито в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

12.10.2021р. відповідачкою надано до суду заперечення на позовну заяву.

Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 27.10.2021 року, підготовче засідання закрито, справу призначено до судового розгляду.

28.12.2021р. представником третьої особи надано до суду висновок Органу опіки та піклування Маріупольської міської ради.

Позивач ОСОБА_1 та його представник Шутенко О.В. , яка діє на підставі ордеру, до суду надали заяви, в яких заявлені позовні вимоги підтримали, позов просили задовольнити, справу розглянути у їх відсутність.

Відповідачка ОСОБА_2 до суду надала заяву, в якій позовні вимоги визнала, справу просила розглянути у її відсутність, проти задоволення позову не заперечувала.

Представник третьої особи - Кибенко Т.Є., яка діє на підставі довіреності, до суду надала висновок Органу опіки та піклування Маріупольської міської ради, справу просила розглянути у її відсутність.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 161 СК України встановлено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, окрім того положення ч. 1 ст. 161 СК, вказують на необхідність з`ясування особистої прихильності дитини до кожного з батьків.

В принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, записано: «Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення».

В частині 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що діє з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави - учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її згоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи».

Статтями 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402 визначено: «Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки та особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вихованням в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці».

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України » від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд по правам людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - ХІІ визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - ХІІ, та положення національного законодавства.

Декларація, прийнята резолюцією 1386 ( XIV ) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини.

У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове.

Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн - учасниць.

Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько ( - ки ) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану служби Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 199, виданим 11.06.2013р. матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , записано ОСОБА_2 , батьком ОСОБА_1 (а.с. 10).

Згідно характеристики на ОСОБА_1 , виданої директором ТОВ «Авто-Спецтранс» ОСОБА_8 від 22.04.2021року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , працює слюсарем автотранспортних засобів в ТОВ «Авто-Спецтранс» з 01 червня 2020 року. За час роботи зарекомендував себе як відповідальний, дисциплінований, привітний і сумлінний працівник, який може проявити ініціативу і прийняти правильне рішення в питаннях, що стосуються його професійної діяльності і знаходиться в межах його компетенції. Вміє організовувати робочий процес і контролювати якість виконуваної роботи відповідно до поставлених завдань. Завдання керівництва виконує якісно і в установлений строк. У непередбачених ситуаціях може самостійно прийняти правильне рішення. Має такі важливі для працівника риси як пунктуальність і можливість одночасно тримати під контролем велику кількість справ і завдань. У колективі з усіма підтримує рівні, дружні відносини, підтримує співробітників в складний період, але при цьому дотримується корпоративних правил і норм. Неодноразово залишався на усне прохання керівництва на роботі після завершення робочого часу для вирішення проблем під час кризової ситуації. Користується повагою і авторитетом у керівництва (а.с. 12).

Відповідно до довідки про доходи, виданої директором ТОВ «Авто-Спецтранс» ОСОБА_8 від 22.04.2021р., ОСОБА_1 працює слюсарем автотранспортних засобів в ТОВ «Авто-Спецтранс», загальна сума доходу за період з 01.10.2020 року по 31.03.2021 року без урахування аліментів складає 26000 грн. 00 коп. (а.с. 13).

Згідно з рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 19.05.2016р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 12.06.2013р. - розірвано. Рішення набрало законної сили (а.с. 14-15).

Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №258-37 ЦПМСП №2 педіатричне відділення №1, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має основний діагноз: функціональний розлад жовчного міхура, додатковий діагноз: вторинна кардіопатія, анемія легкого ступеню, астено-невротичний синдром (а.с. 16).

Згідно з інформацією відділу реєстрацію місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг ММР від 20.07.2018р. ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , з 28.09.2006р. по теперішній час, разом з нею зареєстрований ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований з 28.11.2014р. (а.с. 17).

Відповідно до висновку психолога ОСОБА_9 за результатами психодіагностичного обстеження неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановлення проживання ОСОБА_3 з батьком в повній мірі відповідає інтересам дитини (а.с. 86-91).

Згідно з висновком Органу опіки та піклування Маріупольської міської ради №01.1-23-273 від 09.12.2021р., встановлено, що згідно з висновком акту оцінки потреб сім`ї Маріупольського міського центру соціальних служб Маріупольської міської ради від 10.06.2021 ОСОБА_2 не спроможна виконувати батьківські обов`язки по вихованню дитини, в квартирі створені умови для виховання дитини. Стан матері не перешкоджає задоволенню потреб дитини, її батьківський потенціал слабкий. Згідно з висновком акту оцінки потреб сім`ї Маріупольського міського центру соціальних служб Маріупольської міської ради від 10.06.2021 ОСОБА_1 спроможний виконувати батьківські обов`язки по вихованню дитини, в квартирі створені умови для виховання дитини. Стан батька не перешкоджає задоволенню потреб дитини, його батьківський потенціал належний. Згідно з актом обстеження умов проживання, складеного спеціалістом управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради від 11.08.2021 в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 для проживання, виховання та розвитку дитини створені належні умови. Згідно з актом про проведення співбесіди з дитиною, складеного спеціалістом управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради від 11.08.2021, дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , бажає проживати з батьком. Відповідно до висновку спеціаліста психолога за результатом психодіагностичного обстеження ОСОБА_3 , 2013 року народження, з урахуванням бажання дитини, встановлення місця проживання ОСОБА_3 з батьком в повній мірі відповідає інтересам дитини. Фактів, які б унеможливлювали не встановлювати місце проживання дитини з батьком, не встановлено. На підставі вищевикладеного, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради від 30.11.2021, вважають доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 (а.с. 102-103).

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Дослідивши судом всі надані докази в сукупності та кожен доказ окремо, беручи до уваги, що відповідачка позов визнала, що не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за можливе визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за місцем його реєстрації та проживання.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача сплачений останнім судовий збір в сумі 908,00 гривень.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 12, 81, 89, 130, 141, 223, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за місцем його реєстрації та проживання, за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарг подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Дата складання повного судового рішення - 31.01.2022 року.

Суддя: Курбанова Н. М.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_5

Третя особа: Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради, м. Маріуполь, пр.Миру, буд.70