ПОСТАНОВА

Іменем України

20 січня 2022 року м. Кропивницьки

справа № 404/7064/19

провадження № 22-ц/4809/160/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Єгорової С.М., Чельник О.І.

секретар Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький без участі сторін цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09.09.2021 року, суддя Іванова Н.Ю., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Кропивницької міської ради, ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Управління комунальної власності Кропивницької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач)звернулася у суд із позовом до Управління комунальної власності Кропивницької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що у 1999 - 2000 роках, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , познайомилася з її матір`ю ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_3 , не було де жити, так як власного майна вона не мала, тому вона почала проживати разом з позивачем та її матір`ю ОСОБА_4 , до 2001 року.

ОСОБА_1 зазначила, що у 2001 році, її сім`я фактично допомогла придбати однокімнатну квартиру ОСОБА_3 , що знаходиться в АДРЕСА_1 , за договором купівлі-продажу від 15 червня 2001 року, який посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєвою Г. Ф.

Після чого, ОСОБА_3 , разом з позивачем та її матір`ю ОСОБА_4 , почала проживати в даній квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла у віці 80 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 16 жовтня 2001 року, серія НОМЕР_1 .

Похованням та встановленням пам`ятнику для ОСОБА_3 займалась самостійно, підтвердженням цього є накладна від 27 травня 2010 року.

Зазначено, що з моменту отримання даного майна (а саме з 2001 року) по сьогоднішній день, вважаючи себе власником майна, яке набуто правомірно ОСОБА_1 належним чином здійснювала визначені законодавством обов`язки щодо володіння, користування та розпорядження майном та постійно проживала в даній квартирі.

Зокрема вона, як фактичний власник будучи споживачем комунальних послуг своєчасно вносила плату за послуги водопостачання та постачання електричної енергії та ін. Копії чеків про сплату вищезазначених послуг додаються до позовної заяви. Крім того здійснювала поточний та капітальний ремонт даного приміщення, а також роботи пов`язанні з поліпшенням останнього, дане підтверджується актом № 26 від травня місяця 2015 року та видатковими накладними: № БРм-033768 від 14 червня 2018 року, № БРм-036014 від 22 червня 2018 року, № БРм-035900 від 21 червня 2018 року.

Позивач зазначив, що дані обставини дають підстави стверджувати про те, що починаючи з 2001 року по сьогоднішній день вона добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти та користуватися ним.

Так як більш ніж 15 років вона добросовісно, відкрито, безперервно володіє та користується нерухомим майном, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , отже є всі підстави для визнання за нею права власності на останнє за набувальною давністю.

Просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на однокімнатну квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 23,0 кв.м., в тому числі житловою - 11,6 кв.м., яка розташована на другому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку. Судові витрати просила вважати по фактично понесеними.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01.10.2020 залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_2 .

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26.04.2021 замінено неналежного відповідача Управління комунальної власності Кропивницької міської ради на належного відповідача Кропивницьку міську раду.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09.09.2021 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції, у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач з 2001 року по сьогоднішній день, вважаючи себе власником квартири, яке набуто правомірно, належним чином здійснювала визначені законодавством обов`язки щодо володіння, користування та розпорядження майном та постійно проживала в даній квартирі. Зокрема, своєчасно вносила плату за послуги водопостачання та постачання електричної енергії та ін.. за свій рахунок. За свій рахунок вивозила відходи та сміття, здійснювала поточний та капітальний ремонт даного приміщення, доглядала за майном.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 13.12.2021 по справі відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 13.12.2021 справу призначено до розгляду.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, в якому заперечується проти задоволення апеляційної скарги.

Від представника позивача адвоката Мельник О.В. на електронну адресу суду надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням її як представника ОСОБА_1 в іншому судовому засіданні в Кіровському районному суді м. Кіровограда, справа № 404/1584/21.

Згідно ч.1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Суд апеляційної інстанції перевірив доводи викладені в клопотанні і дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду справи відповідно до ч.1 ст. 372 ЦПК України відсутні.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 у віці 80 років, про що в книзі реєстрації актів про смерть 16 жовтня 2001 року зроблено запис за № 2866.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, 15 червня 2001 року ОСОБА_3 , що мешкає у АДРЕСА_2 купила у ОСОБА_5 квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Квартира однокімнатна, загальною площею 23,0 кв.м., в тому числі житловою - 11,6 кв.м., розташована на другому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку. Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєвою Г.Ф.

Відповідно до листа Кропивницької міської державної нотаріальної контори №2 від 17 лютого 2020 року, за даними Спадкового реєстру та алфавітних книг обліку спадкових справ, що збереглися у нотаріальній конторі, спадкова справа після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , не заводилась. Спадкові справи, за якими видані свідоцтва про право на спадщину, по 2003 рік передані на зберігання до Державного нотаріального архіву в Кіровоградській області. Заповіти за 1995 рік знаходяться на зберіганні у Державному нотаріальному архіві в Кіровоградській області.

Згідно до листа в.о. завідувача Державного нотаріального архіву в Кіровоградській області від 26 лютого 2020 року, повідомлено суд, що відповідно до алфавітних книг спадкових справ, книг обліку реєстрації спадкових справ з 2001 року по 2006 рік Першої Кіровоградської ДНК та алфавітних книг спадкових справ, книгу обліку реєстрації спадкових справ з 2001 по 2003 рік Другої Кіровоградської ДНК після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 заяви про прийняття спадщини не подавались, свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

16 квітня 2020 року на адресу суду від державного архіву Кіровоградської області надійшла копія заповіту посвідченого Другою Кіровоградською ДНК від імені ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 , яка мешкала в АДРЕСА_3 за життя 18 серпня 1995 року було складено заповіт, згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_2 . Заповіт посвідчений державним нотаріусом Другої Кіровоградської державної нотаріальної контори Корчак Л.В., зареєстровано в реєстрі за №І-940.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач при заволодінні нерухомим майном знала і могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності на квартиру.

Надані позивачем докази не підтверджують відкритість та безперервність володіння позивачем спірним майном без правової підстави, добросовісність заволодіння майном та факт володіння спірним майном протягом 15 років. Зазначене свідчить про відсутність передбачених законом умов у сукупності для застосування положень ст. 344 ЦК України.

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 у віці 80 років, про що в книзі реєстрації актів про смерть 16 жовтня 2001 року зроблено запис за № 2866.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, 15 червня 2001 року ОСОБА_3 , купила у ОСОБА_5 квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Квартира однокімнатна, загальною площею 23,0 кв.м., в тому числі житловою - 11,6 кв.м., розташована на другому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку.

Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєвою Г.Ф.

Відповідно до листа Кропивницької міської державної нотаріальної контори №2 від 17 лютого 2020 року, за даними Спадкового реєстру та алфавітних книг обліку спадкових справ, що збереглися у нотаріальній конторі, спадкова справа після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , не заводилась. Спадкові справи, за якими видані свідоцтва про право на спадщину, по 2003 рік передані на зберігання до Державного нотаріального архіву в Кіровоградській області. Заповіти за 1995 рік знаходяться на зберіганні у Державному нотаріальному архіві в Кіровоградській області.

Згідно до листа в.о. завідувача Державного нотаріального архіву в Кіровоградській області від 26 лютого 2020 року, повідомлено суд, що відповідно до алфавітних книг спадкових справ, книг обліку реєстрації спадкових справ з 2001 року по 2006 рік Першої Кіровоградської державної нотаріальної контори та алфавітних книг спадкових справ, книгу обліку реєстрації спадкових справ з 2001 по 2003 рік Другої Кіровоградської державної нотаріальної контори після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 заяви про прийняття спадщини не подавались, свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

16 квітня 2020 року на адресу суду від державного архіву Кіровоградської області надійшла копія заповіту посвідченого нотаріусом Другої Кіровоградською державної нотаріальної контори від імені ОСОБА_3.

Відповідно даного заповіту, ОСОБА_3 , яка мешкала в АДРЕСА_3 за життя, 18 серпня 1995 року склала заповіт, згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_2 . Заповіт посвідчений державним нотаріусом Другої Кіровоградської державної нотаріальної контори Корчак Л.В., зареєстровано в реєстрі за №І-940.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною першою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

З аналізу вказаної норми можливо зробити висновок, що набувальна давність - це спосіб набуття права власності на нерухомість, який не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а виникає із сукупності певних обставин, а саме: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні.

З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Одночасно з цим право власності за набувальною давністю можна визнати лише за особою, яка фактично не є законним володільцем такого майна, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає хто є власником майна, не може вимагати визнання за нею права власності за давністю володіння.

Крім того, застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю.

У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, договір), а сторона посилається на строк набувальної давності, - то така сторона обрала невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

Наведене свідчить про те, що для визнання права власності за набувальною давністю необхідно одночасно наявність, з одного боку, добросовісності володіння (коли особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності), з іншого - відсутність у володільця титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння.

За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

На обов`язковості неправомірного, в тому числі безтитульного, заволодіння майном особою, яка бажає набути право власності на нерухоме майно за набувальною давністю наголошує Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2019 року, по справі № 636/2615/17, провадження № 61-27662св18.

Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Ця позиція підтримана Другою судовою палатою Касаційного цивільного суду в Постанові від 7 листопада 2019 року по справі № 683/1795/17, провадження № 61-544св19.

Таким чином, набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Окрім того, враховуючи положення частини першої та третьої статті 1277 ЦК України слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач була обізнана відносно того, що власником квартири, яка є предметом спору та на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, була ОСОБА_3 , а тому не можна вважати володіння позивачем квартирою, яка залишилась після смерті ОСОБА_3 , добросовісним.

Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_3 за життя залишила заповіт, відповідно до якого, все своє майно яке їй належало на момент смерті заповідала ОСОБА_2 .

Смерть ОСОБА_3 та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після смерті останньої, не давали ОСОБА_1 підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.

Доводи апеляційної скарги про те, що утримання квартири та здійснення її ремонту підтверджує давність та відкритість володіння чужим майном, не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами та суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України залишається без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги і ухвалюючи судове рішення за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів також враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який зазначаючи, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), Серія A, № 303-A, § 29,30), разом з тим акцентував увагу на тому, що це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за особою, яка звернулась із апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09.09.2021, залишити без змін.

Повний текст постанови складено 28.01.2022.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: