Справа № 354/660/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/11/22
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Пнівчук О.В., Девляшевського В.А.

за участю секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Івано-Франківської обласної прокуратури на ухвалу Яремчанського міського суду, постановлену суддею Ваврійчук Т.Л. 16 листопада 2021 року в м. Яремчі, повний текст якої виготовлено 22 листопада 2021 року, у справі за позовом першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Ворохтянське лісове господарство» до Поляницької сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Скорзонера», Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель», ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

У вересні 2015 року Перший заступник прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Ворохтянське лісове господарство» звернувся до суду із позовом до Поляницької сільської ради, ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ІФ №091908 від 17 листопада 2003 року площею 0,2499 га, кадастровий номер 220020097 та зобов`язання повернути вказану земельну ділянку з чужого незаконного володіння у державну власність в особі ДП «Ворохтянське лісове господарство».

Ухвалою Яремчанського міського суду від 11 листопада 2015 року залучено до участі у вказаній справі в якості співвідповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Скорзонера» та в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Ухвалою Яремчанського міського суду від 28 січня 2021 року до участі у вказаній справі залучено в якості співвідповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Буковель» як тодішнього власника спірної земельної ділянки.

28 січня 2021 року заступником керівника Івано-Франківської обласної прокуратури у даній справі подано заяву в порядку ст. 49 ЦПК України про зміну предмету позову, відповідно до якої прокурор просив поновити строки позовної давності, визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ІФ №091908 від 17 листопада 2003 року площею 0,2499 га, кадастровий номер 220020097 та витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель» земельні ділянки площею 0,1250 га кадастровий номер 220020417 та площею 0,1250 га кадастровий номер 220020418, які розташовані в с. Поляниця, з чужого незаконного володіння у власність держави в особі ДП «Ворохтянське лісове господарство».

Товариство з обмеженою відповідальністю «Скорзонера» 28 січня 2021 року звернулося до суду із клопотанням про залишення позовної заяви прокурора без руху, а в разі не усунення виявлених недоліків - без розгляду, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Буковель» 11 березня 2021 року звернулося до суду із клопотанням про залишення позовної заяви та заяви про зміну предмету позову без руху та в разі не усунення виявлених недоліків без розгляду.

Ухвалою Яремчанського міського суду від 8 червня 2021 року у задоволенні вказаних клопотань відмовлено, закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду.

15 листопада 2021 року представники відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю «Скорзонера» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель» звернулися до суду із клопотаннями, відповідно до яких з огляду на висновок про застосування норм права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 липня 2021 року у справі №911/2169/20, просили залишити позов у даній справі без розгляду на підставі пункту 2 частини 1 статті 257 ЦПК України.

Ухвалою Яремчанського міського суду від 16 листопада 2021 року позов першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, ДП «Ворохтянське лісове господарство» до Поляницької сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Скорзонера», Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковель», ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння залишено без розгляду.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, Івано-Франківська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу. Вважає, що вказана ухвала не відповідає фактичним обставинам справи, винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що посилання суду на порушення вимог ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» є безпідставними, оскільки на даний час жодним нормативно-правовим актом не визначена форма попереднього повідомлення прокурором громадянина або відповідного суб`єкта владних повноважень про необхідність звернення до суду, а тому вирішальним є саме факт обізнаності із порушенням інтересів держави, який у даній ситуації підтверджено листом Державного агентства лісових ресурсів №12-12/9212-21 від 08.11.2021 року. При цьому саме прокурор визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовної заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Вказує, що підставою звернення до суду із вказаним позовом стали матеріали кримінальної справи №248436, якими встановлено, що службовими особами Поляницької сільської ради підроблені додатки до рішень виконавчого комітету Поляницької сільської ради за 2002-2003 роки в частині передачі у приватну власність незаконно вилучених у ДП «Ворохтянське лісове господарство» земельних ділянок 105 фізичним особам, в тому числі ОСОБА_1 . На підставі вказаних документів землевпорядними організаціями виготовлено технічну документацію на земельні ділянки державного лісового фонду, які перебували у постійному користуванні Ворохнянського лісового господарства (згодом перейменованого у ДП «Ворохтянське лісове господарство») у відповідності до державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ІФ №002721, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею Поляницької сільської ради за №00001, в масив якого входить спірна земельна ділянка.

У цій справі протиправне вилучення спірної земельної ділянки порушує інтереси держави як безпосередньо - шляхом позбавлення держави права на належну їй власність, так і утрудненням чи унеможливленням виконання державою обов`язків, покладених статтями 13, 16, 50 Конституції України, які, у свою чергу, реалізуються відповідними органами виконавчої влади, у тому числі Державним агентством лісових ресурсів України та його структурними підрозділами на місцях, в даному випадку - ДП «Ворохтянське лісове господарство».

Звертає увагу на те, що виконання ДП «Ворохтянське лісове господарство» покладених на нього функцій спрямоване на реалізацію повноважень центрального органу виконавчої влади - Державного агентства лісових ресурсів України.

Враховуючи викладене, прокурор при зверненні до суду визначив двох позивачів: «ДП «Ворохтянське лісове господарство» та Державне агентство лісових ресурсів України, у сфері діяльності якого перебуває вказане підприємство.

Зазначає, що до матеріалів позовної заяви не було долучено відповідне повідомлення в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», проте наявність такого і факт його отримання підтверджено листом Державного агентства лісових ресурсів від 08.11.2021 року. Саме відсутність вказаного повідомлення стало підставою для залишення позову без розгляду, однак жодною нормою ЦПК не передбачено такої підстави для залишення без розгляду як відсутність у матеріалах справи будь-яких повідомлень чи інших документів. Крім того вказаною відповіддю підтверджено, що будь-яких інших позовів в інтересах в інтересах Державного агентства лісових ресурсів та ДП «Ворохтянське лісове господарство» прокуратурою не заявлялось.

Апелянт не погоджується із висновком суду про відсутність підстав для представництва прокуратурою інтересів держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, оскільки суд першої інстанції зобов`язаний був виходити не з позиції формальної перевірки наявності в матеріалах справи такого повідомлення, а у відповідності до положень ч.ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України з`ясувати фактичні обставини справи в частині наявності підстав такого представництва.

Вважає, що суд невірно посилався на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 25.05.2020 року у справі №912/2385/18, не врахувавши контексту вказаного судового рішення.

На думку апелянта визначальним при зверненні до суду є саме факт обізнаності позивача із фактами порушень, які стали підставою для подальшого звернення до суду на фоні неналежного захисту інтересів держави з його боку. А враховуючи, що отримана інформація Державного агентства лісових ресурсів України від 08.11.2021 року дає змогу чітко стверджувати про обізнаність вказаного органу із порушеннями інтересів держави, які стали підставою для даного позову, та визнання факту неможливості самостійного звернення з відповідними позовами, висновок суду про відсутність підстав для представництва інтересів держави у цій справі є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Додатково просить звернути увагу на правову позицію Верховного Суду у постанові від 21.07.2021 року у справі №754/8118/18.

Зазначає також, що основними напрямками діяльності ДП «Ворохтянське лісове господарство» є завдання та функції, покладені на нього державою з метою реалізації її політики у сфері охорони довкілля, рекреації, відтворення природних ресурсів, що дозволяє зробити висновок про неоднозначний статус даного підприємства, яке крім господарської діяльності реалізує функції правоохоронного органу як суб`єкта владних повноважень.

З огляду на викладене просить оскаржувану ухвалу суду скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

ТОВ «Скорзонера» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що прокурор не мав права звертатися до суду в інтересах ДП «Ворохтянське лісове господарство», яке не є органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень і, водночас, існує пряма заборона представництва прокуратурою в суді інтересів держави в особі державних компаній. Посилається на правові висновки, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2021 року у справі №911/2169/20 (пункти 8.7-8.14). Також вважає, що прокурор не обґрунтував наявність підстав для його звернення до суду в інтересах Державного агентства лісових ресурсів України з огляду на вищевказану постанову Великої Палати Верховного Суду (пункти 8.33-8.40), оскільки не довів факту існування повідомлення, надісланого в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Також вважає, що зазначені прокурором постанови Верховного Суду жодним чином не спростовують позиції суду першої інстанції у цій справі, оскільки містять висновки про застосування норм права, аналогічні викладеним у постанові від 06.07.2021 року у справі №911/2169/20 в частині необхідності дотримання прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», зокрема, наявності повідомлення прокурора, встановлення бездіяльності відповідного суб`єкта владних повноважень. Стверджує, що при зверненні до суду прокурором не обґрунтовано наявність підстав для здійснення представництва Державного агентства лісових ресурсів України, що є підставою для залишення позову без розгляду. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів, наведених у ній.

Представник ТОВ «Буковель» в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив ухвалу суду залишити без змін.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися.

Представник ТОВ «Скорзонера» подав до суду клопотання про розгляд справи в його відсутності, просив оскаржувану ухвалу суду без змін.

Представник Поляницької сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області просив відкласти розгляд справи. В поданих поясненнях просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Інші учасники справи причини неявки суду не повідомили, повідомлялися про час та місце слухання справи у встановленому законом порядку. Отже згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України наявні правові підстави для розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта та представника ТОВ «Буковель», дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ДП «Ворохтянське лісове господарство» являється самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю, яка дозволяє самостійно здійснювати захист своїх прав та інтересів в суді, і прокурором не надано доказів, що вказане державне підприємство у спірних правовідносинах наділено функціями уповноваженого державного органу, звернення прокурора з позовом в інтересах держави в особі даного державного підприємства відбулось із порушенням вимог абзацу 3 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру». Що стосується подання прокурором позову в інтересах Державного агентства лісових ресурсів України, то суд першої інстанції, врахувавши правовий висновок, висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2021 року у справі №911/2169/20, вважав, що вказаний позов подано з порушенням вимог частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» за відсутності підстав для представництва інтересів держави в суді, оскільки перед зверненням до суду із вказаним позовом прокурор не звернувся до Держлісагентства як компетентного органу держави із повідомленням про виявлені ним порушення інтересів держави, а направив зазначене звернення лише на адресу ДП «Ворохтянське лісове господарство». Будь-які докази того, що прокурор в установленому законом порядку направляв відповідне повідомлення на адресу Держлісагентства у матеріалах справи відсутні та протягом всього періоду часу перебування справи на розгляді у суді представлені не були. А тому згідно вимог пункту 2 частини 1 статті 257 ЦПК України такий позов підлягає залишенню без розгляду.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Статтею 55 Конституції України закріплено право кожного на судовий захист.

Згідно зі статтею 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, забезпечення права на апеляційний перегляд справи. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 ЦПК України в редакції, що була чинною на час подання позову, у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Згідно ч. 2 статті 45 ЦПК України в редакції, що була чинною на час подання позову, з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 25 Закону України «Про прокуратуру». Для представництва інтересів громадянина в суді прокурор також повинен надати документи, що підтверджують недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність відповідного громадянина, а також письмову згоду законного представника або органу, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси відповідної особи, на здійснення ним представництва. Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 121 цього Кодексу.

Аналогічні положення викладені у статті 56 ЦПК України, у редакції, що є чинною на час розгляду справи.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20.11.2018 у справі №5023/10655/11, в пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26.02.2019 у справі №915/478/18, пункт 26 постанови від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови від 27.02.2019 у справі №761/3884/18). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (пункт 27 постанови від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14.10.2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон), який набрав чинності 15.07.2015 року. Частина перша цієї статті визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Згідно з абзацами першим та другим частини третьої статті 23 Закону Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Абзац третій частини третьої цієї статті передбачає заборону здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2021 року у справі №911/2169/20 зазначено, зокрема, що Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону, має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на положення частини другої статті 19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У контексті цього засадничого положення відсутність у Законі інших окремо визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Закону межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави.

Цим висновком Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування частини третьої статті 23 Закону в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.04.2020 року у справі №363/4656/16-ц, який зводиться до необхідності визначення організаційно-правової форми суб`єкта, в особі якого звертається прокурор, з метою підтвердження підстав для представництва інтересів держави в суді в особі державного підприємства.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для представництва Прокурором інтересів держави в особі ДП та вважає правильними висновки судів попередніх інстанції про необхідність залишення позову, поданого Прокурором в інтересах держави в особі ДП, без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України.

В справі, що переглядається, прокурор подав позов в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Ворохтянське лісове господарство».

Згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ДП «Ворохтянське лісове господарство» є державним підприємством.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає правильними висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі ДП «Ворохтянське лісове господарство».

Доводи апеляційної скарги про те, що виконання ДП «Ворохтянське лісове господарство» покладених на нього функцій спрямоване на реалізацію повноважень центрального органу виконавчої влади - Державного агентства лісових ресурсів України, та про неоднозначний статус даного підприємства, яке крім господарської діяльності реалізує функції правоохоронного органу як суб`єкта владних повноважень, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються вищезазначеними правовими висновками.

Крім того, в постанові від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21) Велика Палата Верховного Суду зауважила також, що на відміну від прокурора та органів, через які діє держава, юридичні особи, які не є такими органами, діють як самостійні суб`єкти права - учасники правовідносин. Конституцією України та законом не передбачена можливість прокурора здійснювати процесуальні та інші дії, спрямовані на захист інтересів юридичних осіб. Зокрема, до повноважень прокурора не належить здійснення представництва в суді державних підприємств. При цьому інтереси юридичної особи можуть не збігатися з інтересами її учасників (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі №923/876/16 (провадження №12-88гс19, пункт 62)). Тому інтереси державного підприємства можуть не збігатися з інтересами держави, яка має статус засновника (вищого органу) такого підприємства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 (провадження №12-140гс19, пункт 71)).

Відповідно до статті 170 ЦК України держава у цивільних відносинах діє через органи державної влади, а не через державні підприємства.

Виходячи з викладеного Велика Палата Верховного Суду підтверджує свій висновок про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі державного підприємства (пункт 8.14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2021 року у справі №911/2169/20 (провадження №12-20гс21).

У зв`язку з цим позовні вимоги прокурора, спрямовані на захист прав або інтересів не держави, а державного підприємства, не підлягають розгляду по суті, оскільки позовну заяву за такими вимогами фактично подано не від імені та в інтересах держави, а від імені та в інтересах державного підприємства, а прокурор не має повноважень на ведення справ в частині таких вимог.

Що стосується повноважень прокурора на подання даного позову прокурором в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, то слід зазначити наступне.

Так, відповідно до пункту 1 Положення про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2014 року №521 Державне агентство лісових ресурсів України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, тобто є суб`єктом владних повноважень.

Згідно вимог абзаців першого-другого частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, що діяла на час звернення до суду з даним позовом, прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

В правовому висновку Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2021 року у справі №911/2169/20 (провадження №12-20гс21) зазначено, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

При цьому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Як вбачається з матеріалів даної справи, 27.08.2015 року до звернення до суду з позовом перший заступник прокурора Івано-Франківської області листом №05/1-505 вих.-15 звернувся до ДП «Ворохтянське лісове господарство», в якому з посиланням на ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» повідомив останнє про наявні підстави для звернення до суду в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Ворохтянське лісове господарство» з позовом до Поляницької сільської ради, ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки ДП «Ворохтянське лісове господарство» (т. 1, а.с. 38-39).

Разом з тим, відповідного повідомлення прокурором Державного агентства лісових ресурсів України матеріали справи не містять.

Обґрунтовуючи правомірність представлення інтересів Держлісагентства, позивач посилався на електронний лист останнього №12-12/9212-21 від 08.11.2021 року на лист Івано-Франківської обласної прокуратури від 29.09.2021 року №15-1430вих.-21, в якому зокрема зазначено, що при надходженні від органів прокуратури, в тому числі Івано-Франківської обласної прокуратури, повідомлень щодо звернення в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» до судів із позовами в інтересах Державного агентства лісових ресурсів України та державних лісогосподарських підприємств, в тому числі ДП «Ворохтянське лісове господарство», до фізичних та юридичних осіб про визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки, повернення земельних ділянок лісового фонду у державну власність, Державне агентство лісових ресурсів України завжди їх підтримувало у зв`язку з неможливістю подання таких позовів Держлісагентством з об`єктивних причин. У відповідності до Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.06.2015 року №1000/5, листування Держлісагентства за 2014-2015 роки з порушених в листі питань знищені у зв`язку із закінченням строків їх зберігання. Державне агентство лісових ресурсів України не заперечує щодо представництва Івано-Франківською обласною прокуратурою інтересів держави із вказаних у листі питань (т. 4, а.с. 124-125).

Однак вказаний лист не свідчить про дотримання прокурором процедури, передбаченої ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» при зверненні до суду з даним позовом, та жодним чином не підтверджує наявність повідомлення про необхідність звернення до суду з таким позовом у даній конкретній справі.

Посилання апелянта на практику Верховного Суду не спростовує вірного застосування судом першої інстанції вказаних норм права у даних правовідносинах. Зокрема, у вказаній апелянтом постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі №912/2385/18 зазначено таке: «прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим».

Тобто прокурор має право звернутися до суду в інтересах держави у разі, якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, і це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності.

Що стосується тверджень прокуратури про те, що форма попереднього повідомлення прокурором громадянина або відповідного суб`єкта владних повноважень про необхідність звернення до суду не визначена, а вирішальним є сам факт обізнаності із порушенням інтересів держави, то такі також не заслуговують на увагу, оскільки про обізнаність прокурора з порядком та формою такого повідомлення безпосередньо свідчить долучена до позову копія повідомлення, направленого на адресу ДП «Ворохтянське лісове господарство» (т. 1, а.с. 38-39).

Таким чином колегія суддів вважає вірним висновок місцевого суду про те, що у справі, що переглядається, прокурор звернувся до суду із позовом без направлення Державному агентству лісових ресурсів України повідомлення у порядку частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Згідно правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2021 року у справі №911/2169/20 (провадження №12-20гс21) якщо після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України (пункту 2 частини 1 статті 257 ЦПК України). Такі ж правові висновки містяться і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі №912/2385/18.

З огляду на викладене, висновок місцевого суду про відсутність повноважень у прокурора для звернення до суду із позовом в інтересах держави у цій конкретно справі є законним та обґрунтованим. А тому суд правомірно залишив такий позов без розгляду на підставі пункту 2 частини 1 статті 257 ЦПК України.

Схожих висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 08.12.2021 року у справі №760/18697/19 (провадження №61-983св21) із зазначенням, що прокурор не позбавлений можливості звернутися до належного суду в інтересах відповідного суб`єкта з обов`язковим дотриманням встановленого законом порядку.

Доводи апеляційної скарги в даній справі висновків місцевого суду не спростовують та не містять підстав для зміни чи скасування судового рішення, а фактично зводяться до незгоди з таким.

Таким чином апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної прокуратури слід залишити без задоволення, а ухвалу Яремчанського міського суду від 16 листопада 2021 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Ухвалу Яремчанського міського суду від 16 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: О.В. Пнівчук

В.А. Девляшевський

Повний текст постанови складено 28 січня 2022 року.