Справа №173/1331/21
Провадження №2/173/54/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2022 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючого судді Петрюк Т.М.

При секретареві Рудовій Л.В.

За участю представника позивача адвоката Шахторіна А.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами загального позовного провадження, в місті Верхньодніпровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

21.07.2021 року до суду звернувся позивач ОСОБА_1 , з позовом про стягнення заборгованості до відповідача ОСОБА_2

04.08.2021 року до суду надійшла адресна довідка про реєстрацію місця проживання відповідача фізичної особи.

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05.08.2021 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального провадження в підготовче судове засідання на 12 жовтня 2021 року.

12.10.2021 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений до 09.12.2021 року за клопотанням представника відповідача.

09.12.2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

09.12.2021 року закінчене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду в судовому засіданні на 24.02.2022 року.

14.02.2022 року від позивача надійшла відповідь на відзив.

24.02.2022 року розгляд справи відкладений на 23.05.2022 року на 14-00 годину за клопотанням представника позивача.

23.05.2022 року в судовому засіданні оголошена перерва до 02.06.2022 року за клопотанням представника відповідача.

Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до ст. 43, 44, 49 ЦПК України.

02.06.2022 року в судовому засіданні оголошена вступна та резолютивна частина.

Згідно заявлених позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача борг за договором позики № 29/08/18-6 від 29.08.2018 року та додаткової угоди № 5 до нього від 16.12.2019 року 110 000.00 грн. - основного боргу; 3 956.04 грн. 3% річних за користування грошовими коштами; 361 608.00 грн. неустойка, що разом складає 475 564.04 грн. та стягнути із відповідача судові витрати по сплаті судового збору.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним: 29 серпня 2018 року між ним та відповідачем було укладено договір безпроцентної позики № 29/08/18-6.

Відповідно до п. 1 договору, Позикодавець передав у власність Позичальника, а Позичальник прийняв у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 139 134.03 грн., що за курсом НБУ на день укладення договору еквівалентно 4 960 долари США. В свою чергу Позичальник зобов`язувався повернути позику у визначений договором строк, не пізніше 3-х місяців, тобто до 29.11.2018 року.

Згідно з п. 10 договору, у разі прострочення виконання зобов`язання Позичальником останній зобов`язаний сплатити Позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, також три відсотки річних від простроченої суми.

Також абзацом 2 п.10 договору передбачено, що за несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) Позичальник сплачує Позикодавцеві неустойку у розмірі 1% за кожний календарний день існування простроченої заборгованості, від суми заборгованості.

Пунктом 7 вказаного договору, передбачено, що по закінченню строку позики, договір може бути пролонговано за домовленістю сторін.

Згодом, 16.12.2019 року між сторонами укладено додаткову угоду № 5 до договору позики № 29/08/18-06 від 29.08.2018 року, відповідно до якої змінено та доповнено умови основного договору.

Так на виконання п. 7 Договору позики від 29.08.2018 року № 29/08/18-6 за взаємною згодою, сторони домовились внести зміни до п.1,5,6 договору і виклали їх в наступній редакції.

П.1 позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 116 808.00 грн. що є еквівалентом 4 960 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, та згідно з визначеними цим договором умовами Сторони домовились, що загальна сума у гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку, передбаченому цим договором буде відповідати еквіваленту 5 960 доларів США за курсом їх продажу АТ КБ «Приватбанк» на дату здійснення платежу, не пізніше ніж за три місяці з моменту укладення цього договору, тобто до 29.02.2020 року. Таке й підтверджується власноручно складеною ОСОБА_2 , розпискою від 16.12.2019 року.

П.5 Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцеві суму позики, визначену в п.1 даного Договору відповідно до графіка повернення Позичальником грошових коштів:

- 7 536.00 грн., що еквівалентно 320 доларів США до 29.12.2019 року (включно)

- 7 536.00 грн., що еквівалентно 320 доларів США до 29.01.2020 року (включно);

-101 736.00 грн., що еквівалентно 4 320 доларів США до 29.02.2020 року (включно)

П.6 Позика може бути повернена Позичальником достроково.

Згодом, відповідач повернув частину грошових коштів, що була еквівалентна 960 доларів США, а іншу частину грошових коштів, що на день повернення буде відповідати еквіваленту 4000.00 доларів США, за курсом їх продажу в АТ КБ «Приватбанк» на дату здійснення платежу ( як передбачано умовами договору) , обіцяв повернути найближчим часом.

ОСОБА_1 , в телефонному режимі неодноразово звертався до відповідача і нагадував про його обов`язок погашення боргу, на що останній повідомив, що має деякі фінансові труднощі, але кошти обов`язково поверне. Такі обіцянки продовжувались більше року, після чого відповідач припинив відповідати на телефонні дзвінки і СМС-листування, таким чином самоусунувшись від виконання покладених на нього обов`язків за договором, уникаючи відповідальності за свідоме затягування та невиконання договору.

04.02.2021 року рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області розглянуто цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Лозенко В.В., і приватний виконавець Макушев Є.П., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

За наслідками розгляду позовні вимоги ОСОБА_2 , залишені без задоволення.

Зазначене рішення було залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 14.04.2021 року, та постановою Верховного суду у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати касаційного цивільного суду від 14.05.2021 року, якою у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_2 , відмовлено.

Не дивлячись на такі обставини відповідач продовжує ухилятись від виконання покладених на нього обов`язків - не сплачує грошові кошти, які винен позивачеві по справі та як альтернатива, приховує транспортний засіб чим чинить перешкоди у виконавчому провадженні № 62761893, що перебуває на примусовому виконані у приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макушева Є.П., відкритого на підставі виконавчого напису № 1396 від 28.07.2020 року яким запропоновано звернути стягнення на транспортний засіб марки BYD модель S6 номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2012 року випуску, легковий універсал В, колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований відділом РЕР ДАІ № 3 ГУМВС України в Дніпропетровській області від 10.07.2012 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , що належить на праві власності ОСОБА_2 .

Зазначені обставини і стали підставою подання даної позовної заяви.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги за поданою позовною підтримав, давши пояснення фактично викладені в позовній заяві.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, за підставами, викладеними у відзиві на позовну заяву, а саме: виконавчим написом № 1396 від 28.07.2020 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В,, звернула стягнення на належний ОСОБА_2 , автомобіль марки BYD модель S6 номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2012 року випуску, легковий універсал В, колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований відділом РЕР ДАІ № 3 ГУМВС України в Дніпропетровській області від 10.07.2012 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 . За рахунок коштів, виручених від реалізації у встановленому порядку заставного майна задовольнити вимоги ОСОБА_1 , в сумі 194 020.12 грн., з яких 106 400.00 грн.. сума заборгованості; 85 120.00 неустойка відповідно до п. 10 договору позики. ОСОБА_3 мав достатньо часу для реалізації у встановленому порядку заставного майна. Щоб задовольнити свої вимоги, докази перешкод реалізації заставного майна суду не надані.. Таким чином повторне заявлення до стягнення суми основного боргу в розмірі 100 000.00 грн.., не ґрунтується на законі. Повторне їх стягнення буде фактично подвійним стягненням, що суперечить вимогам ст. 61 Конституції України та загальним засадам притягнення особи до юридичної відповідальності. Вимоги про стягнення неустойки задоволенню не підлягають, оскільки нормами ЦК України передбачений скорочений строк позовної давності за даними вимогами в один рік. Тому просить суд застосувати строк позовної давності до вимоги про стягнення неустойки в сумі 361 608.00 грн.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 29 серпня 2018 року між сторонами було укладено договір безпроцентної позики № 29/08/18-6. Що підтверджується копією договору.

Відповідно до п. 1 укладеного між сторонами договору, Позикодавець передав у власність Позичальника, а Позичальник прийняв у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 139 134.03 грн., що за курсом НБУ на день укладення договору еквівалентно 4 960 долари США. В свою чергу Позичальник зобов`язувався повернути позику у визначений договором строк, не пізніше 3-х місяців, тобто до 29.11.2018 року.

Такими чином між сторонами виникли правовідносини із договору позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України - За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч.1. 2 ст. 1047 ЦК України Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що договір позики між сторонами укладений в належній письмовій формі, шляхом підписання договору договору позики.

В п. 2 укладеного між сторонами договору позики встановлено, що сума позики, встановлена в п. 1 даного договору , отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичайно ставляться.

Судом встановлено, що сума позики 139 134.03 грн., що за курсом НБУ на день укладення договору еквівалентно 4 960 долари США була передана позивачем відповідачеві. Факт отримання грошових коштів відповідач засвідчив своїм підписом у договорі. Таким чином судом встановлено, що позивач належним чином виконав взяті на себе зобов`язання за укладеним сторонами договором позики.

Судом також встановлено, що відповідач належним чином не виконував взяті не себе зобов`язання за вищевказаним договором позики. Внаслідок чого 16.12.2019 року між сторонами укладено додаткову угоду № 5 до договору позики № 29/08/18-06 від 29.08.2018 року, відповідно до якої змінено та доповнено умови основного договору.

Так на виконання п. 7 Договору позики від 29.08.2018 року № 29/08/18-6 за взаємною згодою, сторони домовились внести зміни до п.1,5,6 договору і виклали їх в наступній редакції.

П.1 позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 116 808.00 грн., що є еквівалентом 4 960 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, та згідно з визначеними цим договором умовами Сторони домовились, що загальна сума у гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку, передбаченому цим договором буде відповідати еквіваленту 5 960 доларів США за курсом їх продажу АТ КБ «Приватбанк» на дату здійснення платежу, не пізніше ніж за три місяці з моменту укладення цього договору, тобто до 29.02.2020 року. Таке й підтверджується власноручно складеною ОСОБА_2 ,, розпискою від 16.12.2019 року.

П.5 Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцеві суму позики, визначену в п.1 даного Договору відповідно до графіка повернення Позичальником грошових коштів:

- 7 536.00 грн., що еквівалентно 320 доларів США до 29.12.2019 року (включно)

- 7 536.00 грн., що еквівалентно 320 доларів США до 29.01.2020 року (включно);

-101 736.00 грн., що еквівалентно 4 320 доларів США до 29.02.20220 року (включно)

П.6 Позика може бути повернена Позичальником достроково, що підтверджується копією додаткової угоди.

Таким чином у додатковій угоді до договору сторони погодили суму грошових коштів, які повинен повернути відповідач, визначили графік повернення позики та строк остаточного повернення грошових коштів 29.02.2020 року.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даними договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

За доводами позивача судом встановлено, що відповідач повернув частину грошових коштів, що була еквівалентна 960 доларів США, що визнається позивачем , тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Іншу частину грошових коштів, що на день повернення буде відповідати еквіваленту 4000.00 доларів США, за курсом їх продажу в АТ КБ «ПриватБанк» на дату здійснення платежу ( як передбачено умовами договору), відповідач не повернув.

Заборгованість за позикою відповідача станом на день подання позовної заяви складає 110 000.00 грн. Доказів повернення даної суми відповідач суду не надав. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Доводи відповідача, що зазначена сума боргу вже стягнута за виконавчим написом нотаріусу, шляхом звернення стягнення на належний відповідачеві автомобіль марки BYD модель S6 номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2012 року випуску, легковий універсал В, колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований відділом РЕР ДАІ № 3 ГУМВС України в Дніпропетровській області від 10.07.2012 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , тому повторно стягнена бути не може, оскільки це приведе до подвійної відповідальності суд вважає безпідставним виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках.

Частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до частини другої статті 16 ЦК України можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Порядок визначення способу захисту, який суд може застосувати, здійснюючи правосуддя встановлено в статті 5 ЦПК України.

При визначенні способу захисту у відповідності до вказаної норми слід враховувати положення частини першої статті 13, пункту 4 частини третьої статті 175 ЦПК України, відповідно до яких спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач, а отже, суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивач у спосіб, який останній не просить застосувати.

За загальним правилом (частина перша статті 5 ЦПК України) суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором.

При цьому, позивач, обираючи спосіб захисту, якій він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту (передбаченими законом або договором), якщо це не заборонено законом.

Якщо ж законом або договором не передбачено ефективного способу захисту, який би ефективно захищав права, свободи чи інтереси позивача, суд може захистити їх у спосіб, що не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України).

Вказане з урахуванням положень частини першої статті 2 ЦПК України означає, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при здійсненні судочинства у будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, дозволяє забезпечити реальне поновлення в порушених правах.

Тому, обираючи спосіб захисту позивач повинен (в першу чергу) перевірити, чи не передбачає закон або договір ефективного способу захист.

Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено, позивач повинен обрати саме такий спосіб.

Якщо у такому випадку позивач обрав інший спосіб захисту суд має відмовити в задоволенні позову, крім випадку, коли з врахуванням положень частини другої статті 5 ЦПК України, дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту спроможний більш ефективно захистити порушені права, свободи чи інтереси особи, але за умови, що такий спосіб захисту є адекватним обставинам справи.

Суд не має визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захисту права не є ефективним.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу.

Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.

Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.

Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2019 по справі № 917/1739/17.

Так, позивач спочатку обрав способом захисту свого порушеного права звернення стягнення на автомобіль, належний відповідачеві, на підставі виконавчого напису нотаріуса. Але даний спосіб захисту порушеного виявився неефективним, оскільки відповідач будь-яким можливим способом намагається уникнути виконання свого обов`язку щодо повернення боргу, у даний спосіб. Така поведінка відповідача виявилась у оскарженні вчиненого виконавчого напису шляхом звернення до суду з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Справа розглядалась судами всіх інстанцій. Але виконавчий напис не визнаний таким, що не підлягає виконанню. В подальшому відповідач приховав транспортний засіб та не надав його для опису і арешту, що підтверджується повідомлення приватного виконавця № 749 від 09.02.2022 року та звернувся до суду з позовом про припинення обтяження у вигляді застави, що підтверджується копією позовної заяви. Доводи представника відповідача, що ці докази є недопустимими, оскільки не подані разом з позовом, суд вважає безпідставними, так як вони додані до відповіді на відзив на позовну заяву на спростування доводів відповідача, викладені у відзиві та на початку розгляду справи по суті.

В свою чергу відповідач будь-яких доказів того, що ним належним чином виконувались обов`язки як з повернення боргу, так і виконання вчиненого виконавчого напису не надав. Доводи відповідача про те, що позивач мав достатньо часу для реалізації у встановленому порядку заставного майна суд також вважає безпідставними, оскільки заставне майно, автомобіль, знаходиться у володінні та користуванні відповідача, а не позивача, тому саме відповідач повинен був надати його для реалізації та виконання обов`язку з повернення боргу за вчиненим виконавчим написам, але цього не зробив.

На підставі чого суд приходить до висновку, що позивач наділений правом обрати інший спосіб захисту свого порушеного права у вигляді стягнення боргу за договором позики, який передбачений ст. 16 ЦК України. Застосування даного способу захисту порушеного права не матиме наслідком подвійної відповідальності. Оскільки виконання відповідачем своїх обов`язків в один із вказаних вище способів, матиме наслідком припинення виконання, в тому числі і примусового, на стадії виконання рішення суду.

Підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь відповідача 3% річних, оскільки сторони погодили даний вид відповідальності п. 10 укладеного договору та передбачений ст. 625 ЦК України.

Вирішуючи вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача неустойки суд виходить з наступного.

Абзацом 2 п.10 договору передбачено, що за несвоєчасне повернення позики (її ч чергової частини за графіком) Позичальник сплачує Позикодавцеві неустойку у розмірі 1% за кожний календарний день існування простроченої заборгованості, від суми заборгованості.

Таким чином в укладеному договорі сторони погодили вид відповідальності у вигляді неустойки та її розмір.

Відповідач посилається на те, що до вимоги про стягнення неустойки позивач пропустив строк позовної давності та просив її застосувати.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Так, враховуючи що до основної вимоги з повернення суми боргу строк позовної давності не закінчився, неправомірне користування грошовими коштами позивача є триваючим правопорушенням відповідно у позивача є право на стягнення неустойки, але в межах 1 року (12 місяців).

Позивачем проведений розрахунок неустойки за період з 01.07.2020 року по 01.07.2021 року тобто в меж 1 - річного строку позовної давності. Тому позивачем не пропущений строк позовної давності щодо даної позовної вимоги.

В свою чергу згідно наданого розрахунку розмір неустойки складає 361 608.00 грн., що значно перевищує суму самого боргу.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України - Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що вимоги про стягнення неустойки підлягають задоволенню частково та вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача неустойку в розмірі 100 000.00 грн. Стягнення неустойки в даному розмірі буде співмірної із сумою боргу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складатиме: 213 956 грн. 04 коп. з яких: 110 000.00 грн., основний борг, 3 956 грн., 04 коп.., - 3% річних за користування грошовими коштами; 100 000.00 грн., неустойка (пеня).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Так як судом ухвалюється рішення про часткове задоволення позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору виходячи із розрахунку (213 956 грн. 04 коп. Х 4 755.65 грн. : 475 564.04 грн.) = 2 139 грн. 56 коп. В іншій частині понесені судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Представником позивача заявлене клопотання про надання ним протягом 5-ти днів доказів на підтвердження понесених судових витрат по наданню правої допомоги, дана заява приймається судом та питання про її вирішення буде розглянуте шляхом ухвалення додаткового рішення, при своєчасному наданні зазначених доказів.

Керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , адреса для листування: АДРЕСА_3 борг в загальній сумі 213 956 грн. 04 коп. з яких: 110 000.00 грн., основний борг, 3 956 грн., 04 коп.., - 3% річних за користування грошовими коштами; 100 000.00 грн., неустойка (пеня).

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , адреса для листування: АДРЕСА_3 , 2 139 грн. 56 коп.. на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору. В іншій частині понесені судові витрати по сплаті судового збору покласти на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , адреса для листування: АДРЕСА_3 .

Надати сторонам строк протягом п`яти днів з дня проголошення вступної і резолютивної частини рішення щодо надання доказів про розмір понесених судових витрат.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення тексту суду.

Повний текст рішення виготовлений 10.06.2022 року.

Суддя Петрюк Т.М.

Направлене до ЄДРСР: 10.06.2022 року

Дата набрання законної сили: 12.07.2022 року