Провадження № 2/522/2197/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 року Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого судді: Чернявської Л.М.

за участю секретаря судового засідання Тофан Л.Р.,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі Приморського районного суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, ОСОБА_7 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на квартиру під АДРЕСА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9 10.10.2018 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, ОСОБА_7 , та просить суд:

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 яке видане управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 11.01.1997 року на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

- визнати недійсним та скасувати Договір купівлі-продажу (на квартиру АДРЕСА_1 ), зареєстрованого Жовтневою філією Одеської спеціалізованої біржі нерухомості 03.03.2000 року, р. № 2000.03-1181, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в книзі №330пр, на стор.№87, за р.№341 де продавцями є ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , а покупцями ОСОБА_4 , ОСОБА_10 ;

- визнати недійсним та скасувати Договір купівлі-продажу нерухомого майна, де продавцями є ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , а покупцем - ОСОБА_6 , (на квартиру АДРЕСА_1 ), зареєстрованого в реєстрі за №1-1100, виданий 27.05.2015 року нотаріусом другої Одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В.;

- визнати приміщення 45 будинку АДРЕСА_2 таким, що не відповідає вимогам житлового приміщення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що договори купівлі-продажу укладалися без погодження з відповідним органом охорони культурної спадщини, адже будівля розташована за адресою: АДРЕСА_2 - колишній Прибутковий будинок (906-1908 архітектор А.Б. Мінкус) прийнятий під охорону держави. В архівних документах відсутні документи про зміну призначення з нежитлового в житлове приміщення спірної квартири. На підставі ч.1 ст. 203 ЦК України вищевказані правочини відносно квартири АДРЕСА_1 не можуть бути чинними у зв`язку з не доброчесністю набувачів. Приміщення за адресою: АДРЕСА_3 було на час його приватизації нежитловим, отже, свідоцтво про право власності від 11.01.1997 року є недійсним та підлягає скасуванню.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси (суддя Єршова Л.С.) від 12 жовтня 2018 року провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

12 жовтня 2018 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси (суддя Єршова Л.С.) провадження по справі зупинено. Передано справу для подальшого визначення судді для вирішення питання про відвід відповідно до вимог ч. 1 ст. 33 ЦПК України.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси (суддя Абухін Р.Д.) від 17 жовтня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Лариси Сергіївни по даній цивільній справі.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси (суддя Єршова Л.С.) від 19 жовтня 2018 року заяву судді Єршової Л.С. про самовідвід у справі задоволено. Матеріали справи передані до канцелярії суду для визначення головуючого судді.

За результатами повторного автоматичного розподілу справа передана для розгляду судді Чернявській Л.М.

Ухвалою суду від 24 жовтня 2018 року прийнято до свого провадження цивільну справу, продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено проведення підготовчого судового засідання.

06 грудня 2018 року від ОСОБА_6 до суду надійшли письмові пояснення по справі, в яких позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні.

06 грудня 2018 року від ОСОБА_6 до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності.

17 грудня 2018 року від КП «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради до суду надійшли заперечення, відповідно до яких позов не визнали, оскільки під час приватизації порушень з боку органу приватизації допущено не було.

Ухвалою суду від 30 січня 2019 року заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 повернуто заявникові.

Ухвалою суду від 05 лютого 2019 року заява про забезпечення позову ОСОБА_1 повернута заявникові.

Ухвалою суду від 06 лютого 2019 року заяву ОСОБА_1 про витребування доказів задоволено. Витребувано з Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради повну архівну копію усіх матеріалів справи (або справ), що стосується квартири АДРЕСА_1 . Покладено на ОСОБА_1 обов?язок оплатити витрат, які пов?язані з виконанням Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради даної ухвали.

Постановою Одеського апеляційного суду від 20.09.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 05.02.108 року скасовано і направлено питання про забезпечення позову для продовження розгляду до суду першої інстанції.

11 грудня 2019 ухвалою Приморського районного суду м. Одеси накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 . Заборонено вчиняти будь-які дії пов`язані з квартирою АДРЕСА_1 .

Також ухвалою суду від 11 грудня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у прийнятті уточненої позовної заяви наданої 22 листопада 2019 року та у прийнятті заяви про зміну підстав та предмету позову наданої 10 грудня 2019 року.

11 березня 2020 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси частково задоволено клопотанням позивача, залучено у якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору до участі у справі - ОСОБА_7 , яка на теперішній час є власником приміщення квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 25 серпня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви адвоката Земляк І.С., яка представляє інтереси ОСОБА_7 про скасування заходів забезпечення позову.

05 грудня 2020 року від ОСОБА_1 до суду надійшли заперечення на письмові пояснення.

06 березня 2021 року представником третьої особи - ОСОБА_7 адвокатом Земляк І.С. до суду надано пояснення по справі в яких зазначено, що доводи наведені у позовній заяві вважають необґрунтованими, просять у задоволенні позову відмовити, оскільки позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане на ім' ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та визнання недійсним та скасування подальших договорів купівлі-продажу є похідними від вимог про скасування розпорядження (наказ) від 11.01.1997 р. № 90245, на підставі якого видане оспорюване свідоцтво, проте останнє не оспорено Позивачем в судовому порядку та його незаконність в судовому порядку не встановлювалася. Також просить суд застосувати строк позовної давності до заявлених позовних вимог. Зазначає, що ОСОБА_7 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , користується квартирою на законних підставах, а саме на підставі договору купівлі-продажу від 30.09.2019 р., та перед купівлею вказаної квартири робила запит до КП «БТІ» Одеської міської ради, копію відповіді на запит, а саме копію матеріалів поверхового плану та матеріалів технічної інвентаризації додає, та впевневшись що це дійсно житлова квартира на першому поверсі будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_7 придбала її.

Ухвалою суду від 21.02.2022 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

У судове засідання 01.06.2022 року учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили.

01.06.2022 представником ОСОБА_7 , адвокатом Земляк І.С. була подана заява про розгляд справи без участі третьої особи та її представника, просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Суд вважає, що були створені всі умови для реалізації права особи на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 будучи повідомленим про дату та час розгляду справи в суді, не з`явився, суд оцінює таку поведінку позивача як небажання особисто прийняти участь в розгляді справи в суді.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Більш того, в умовах воєнного стану, з огляду на неприпустимість зупинення роботи судів та здійснення правосуддя та на розумність строків розгляду справ, суд не має чекати, що особа яка звернулась до суду виявить бажання з`явитись до суду за умови не повідомлення суду причин своєї неявки.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У той же час, Європейський суду своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.

Крім того, враховуючи нормативне регулювання даного питання національним та європейським законодавством, суд вважає, що позивач) не з`являючись у судові засідання, не даючи суду можливості своїми діями у встановлений законом строк вирішити справу, зловживає своїми процесуальними правами.

Підстав для відкладення розгляду справи, визначених частиною 2 ст. 223 ЦПК України судом не встановлено.

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів.

Справа перебуває на розгляді в суді з жовтня 2018 року. Тож, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_1 на праві загальної часткової власності в рівних частках належить квартира АДРЕСА_4 , що вбачається з свідоцтва про право власності на житло від 18.12.1997 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_13 народилася донька ОСОБА_8 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 та донька ОСОБА_9 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 .

ОСОБА_1 має посвідчення, яким засвідчено отримання державної соціальної допомоги на дитину-інваліду ІІ групи у відношенні його доньок ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

З свідоцтва про право власності на житло від 11 січня 1997 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності в рівних частках ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В листі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 21.08.2015 року зазначено, що квартира АДРЕСА_1 в якості житлового приміщення експлуатується тривалий час. Відповідно інформації управління архітектури і містобудівництва Одеської міської ради в архівних документах відсутні документи на проектування та реконструкцію нежилого приміщення в житлову квартиру

Відсутність таких документів в архівних документах управління архітектури і містобудівництва Одеської міської ради не свідчить про відсутність взагалі документів щодо переведення нежитлового приміщення в житлове.

Згідно листа Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» від 2014 року, квартира АДРЕСА_1 розміщена (півквартири) нижче рівня землі приблизно на 20 см.

З листа Управління охорони об`єктів культурної спадщини від 13.05.2015 року вбачається, що будівля розташована за адресою: АДРЕСА_2 - колишній Прибудинковий будинок (1906-1908, архітектор А.Б. Мінкус) прийнятий під охорону держави рішенням Одеського обласного виконавчого комітету від 27.12.1991 року №580 як пам`ятка містобудування та архітектури місцевого значення.

03.03.2000 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продали, а ОСОБА_16 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

27.05.2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 продали ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 .

З листа Департаменту культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини встановлено, що ОСОБА_4 надавалося погодження відчуження квартири.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.11.2018 року при розгляді цивільної справи №522/9992/17 задоволено позов КП «ЖКС «Порто-Франківський», зобов`язано ОСОБА_6 надати доступ КП «ЖКС «Порто-Франківський» до квартири АДРЕСА_1 , для проведення робіт щодо часткової заміни чавунової частини каналізаційного стояка, що приходить між квартирами АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 .

ОСОБА_6 13.09.2019 року продала, а ОСОБА_7 купила квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч.2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину.

Між позивачем та відповідачами зобов`язальних правовідносин не виникає.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частина 7 ст. 81 ЦПК України передбачає, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд приходить до висновку, що позивачем не наведено та не надано жодного переконливого та належного доказу, згідно якого вбачалось би, що його права порушують укладені договори купівлі-продажу квартири, яка знаходиться під квартирою позивача. Не встановлено порушень відповідачами прав малолітніх дітей за захистом яких він звертається до суду.

Статтею 263 ЦПК України закріплено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено порушення його прав.

Щодо строків позовної давності, суд відзначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому ст. 261 ЦК України встановлено, що початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вказує Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18) сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення, строки позовної давності не застосовуються.

Згідно ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

У зв`язку з вищевикладеним, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 11 грудня 2019 року підлягають скасування, оскільки ухвалено рішення щодо повної відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 5, 12, 13,76, 77, 78, 81, 89, 95, 223, 235, 241, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, 203, 215, 230, 252-256, 261, 509 ЦК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, ОСОБА_7 , про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на квартиру під АДРЕСА_1 - відмовити повністю.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Приморського районного суду м. Одеси 11 грудня 2019 року, відповідно до яких накладено арешт на квартиру під АДРЕСА_1 та заборонено вчиняти будь-які дії пов`язані з квартирою АДРЕСА_1 .

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Апеляційна скарга подається шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 07 червня 2022 року.

Суддя Чернявська Л.М.