Справа № 127/1974/18
Провадження № 22-ц/801/938/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2022 рокуСправа № 127/1974/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,

з участю секретаря судового засідання: Олійник Г.Є.,

учасники справи:

скаржник: ОСОБА_1 ,

особа, дії якої оскаржуються: Перший відділ державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 17 лютого 2022 року, постановлену у складі судді Луценко Л.В., в залі суду,

встановив:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із скаргою на дії Першого відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).

Вказана скарга мотивована тим, що листом від 12.11.2021 №128864, за підписом начальника Першого відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) він був повідомлений про направлення документів, що стосуються виконавчих дій відносно боржника КС «Злагода», зокрема копії акта державного виконавця від 23.04.2021. Заявник зазначає, що йому не було надано акт державного виконавця від 04.10.2021, що свідчить про неповноту відповіді на запит. Також, в скарзі вказано, що акт державного виконавця від 23.04.2021 не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», зокрема звертається увага на те, що арештоване шість років назад майно КС «Злагода» було незаконно повернуто боржнику, і вищевказаний акт складено з відповідними порушеннями.

З урахуванням наведеного вище, скаржник звернувшись в суд зі скаргою просив:

- відомості викладені в листі від 12.11.2021 начальника Першого відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) №128864, визнати неналежними;

- покласти на суб`єкта оскарження обов`язок надати скаржнику акт державного виконавця від 04.10.2021, про який зазначено у оскарженому листі, щодо підтвердження факту відсутності укладання КС «Злагода» з травня 2016 року оренди приміщення за договором з орендодавцем по АДРЕСА_1 ;

- визнати, що арештоване державним виконавцем 14.07.2015 майно КС «Злагода» підлягало реалізації, але реалізовано не було, чим скаржнику завдано матеріальної шкоди визначеної виконавчим листом від 13.03.2018 у справі №127/1974/18 в розмірі 151 137,30 грн та моральної шкоди в такому ж розмірі, що разом становить 302 674,60 грн, яку просить стягнути;

- визнати акт державного виконавця від 23.04.2021 таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17 лютого 2022 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії Першого відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) -відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для визнання відомостей, викладених в листі від 12.11.2021 за №128864, неналежними та скасування акту державного виконавця від 23.04.2021, як такого, що містить недостовірні відомості, є безпідставними та не підтверджені жодними доказами, які підтверджують їх недостовірність.

Покладення на суб`єкта оскарження обов`язку надати акт державного виконавця від 04.10.2021 було виконано шляхом надання заявнику копії такого акту.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що підстав для визнання арештованого державним виконавцем 14.07.2015 майна, таким що підлягає реалізації, немає, оскільки заявнику неодноразово повідомлялось, що згідно повідомлення ТОВ «Експертно-консалтинговий центр» від 09.10.2018 №09-10-18-01, надання висновку експертизи є недоцільним, так як офісні речі в кількості 106 найменувань неробочі, непридатні до використання, цінності не представляють, а витрати на проведення оцінки та реалізації будуть перевищувати їх вартість. Також, суд звернув увагу на те, що у відділі на виконанні станом на 12.01.2022 перебуває виконавчий лист, виданий Вінницьким міським судом Вінницької області №127/1974/18 від 26.04.2018 про стягнення з кредитної спілки "Злагода" на користь ОСОБА_1 за договором №3335 про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок від 11 квітня 2014 року заборгованості в розмірі 151 337,30 грн та державним виконавцем вчиняються виконавчі дії щодо виконання вищевказаного виконавчого документа, тому підстави для сплати скаржнику моральної шкоди відсутні, оскільки не порушуються права скаржника.

Також, суд першої інстанції відзначив, що згідно акту державного виконавця від 04.10.2021 за період з 2016 року власником приміщень за адресою: АДРЕСА_1 є ТОВ «Балкан Імекс», договори оренди із КС «Злагода» не укладалися, в зв`язку з чим надати довідку про оренду приміщення є неможливим.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь матеріальної та моральної шкоди, суд зазначив, що в ході судового розгляду даної справи не встановлено допущення жодної неправомірної дії державною виконавчою службою, а тому, відповідно до розділу VIII Цивільного процесуального кодексу України, підстави для задоволення скарги шляхом стягнення з суб`єкта оскарження коштів відсутні.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу у якій зазначив, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, постановленою за неповного з`ясування обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, у апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції не звернув увагу, що об`єктивного розгляду та прийняття рішення за його зверненням Першим відділом державної виконавчої служби у м. Вінниці не відбулося; акт державного виконавця від 04.10.2021 йому надано не було, акт від 23.04.2021 складено з порушеннями, і відмова в стягненні моральної шкоди є протиправною.

Також, заявник апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не розглянув скаргу протягом десяти днів, чим порушив норми ч. 1 ст. 450 ЦПК України, не з`ясував фактичне місце зберігання арештованого майна, не забезпечив явку в судове засідання представника боржника КС «Злагода».

В апеляційній скарзі заявник просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити матеріали справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримав з підстав, викладених у ній.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Так, судом першої інстанції встановлено, що на виконанні в державній виконавчій службі перебуває виконавчий лист, виданий Вінницьким міським судом Вінницької області №127/1974/18 від 26.04.2018 про стягнення з Кредитної спілки "Злагода" на користь ОСОБА_1 за договором №3335 про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок від 11 квітня 2014 року заборгованості в розмірі 151 337,30 грн.

Листом від 12.11.2021 №128864 скаржнику надано відповідь за наслідками розгляду його заяви від 21.10.2021.

Також, судом встановлено, що 29.12.2021 ОСОБА_1 звернувся із заявою до Першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) щодо отримання копії документів виконавчого провадження, на що йому було надіслано поштою відповідь в якій зазначено, що надання копії довіреності громадянки ОСОБА_2 є неможливим, оскільки виконавчого провадження щодо стягнення з КС «Злагода» на користь ОСОБА_2 не перебувало, а також згідно акту державного виконавця від 04.10.2021 за період з 2016 року власником приміщень за адресою: АДРЕСА_1 є ТОВ «Балкан Імекс», договори оренди із КС «Злагода» не укладалися, тому надати довідку про оренду приміщення є неможливим, тож надіслано копії актів від 22.04.2016 та 23.04.2021.

Згідно зі статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду. Якщо суд встановить, що особа, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються, звільнена з посади (не здійснює відповідне діяльність), він залучає до участі в справі посадову особу, до компетенції якої належить вирішення питання про усунення порушення права чи свободи заявника.

Згідно зі статтею 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2014 року N 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" судам роз`яснено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази і вимоги закону, що регулюють дані правовідносини, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні скарги є правильним.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що державним виконавцем вчиняються виконавчі дії щодо виконання виконавчого документа про стягнення з Кредитної спілки "Злагода" на користь ОСОБА_1 за договором №3335 про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок від 11 квітня 2014 року заборгованості в розмірі 151 337,30 грн, і жодних допустимих та достовірних доказів неправомірності дій державної виконавчої служби заявник скарги не надав і матеріали справи не містять.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що об`єктивного розгляду та прийняття рішення за зверненням ОСОБА_1 Першим відділом державної виконавчої служби у м. Вінниці не відбулося, оскільки з аналізу листа від 12.11.2021 №128864 вбачається, що заявнику було надано вичерпну відповідь стосовно питань поставлених ним у заяві від 21.10.2021, розгляд звернення відбувся з дотриманням вимог ЗУ «Про звернення громадян», а особиста незгода з відповідями на поставлені питання не може бути підставою для визнання рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця неправомірними.

Щодо посилань апеляційної скарги на те, що відмова суду першої інстанції в стягненні моральної шкоди є протиправною, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

За змістом статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі №216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Із врахуванням вищевикладених норм, для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статей 1173, 1174 ЦК України необхідно встановити не лише протиправну поведінку (протиправну бездіяльність), але й шкоду та причинний зв`язок між протиправною поведінкою (протиправною бездіяльністю) та шкодою, однак ні заявником апеляційної скарги, ні матеріалами справи неправомірності дій зі сторони державної виконавчої служби не доведено і матеріалами справи не підтверджується, в зв`язку з чим підстав для задоволення такої вимоги ОСОБА_1 немає.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом строків розгляду скарги суд апеляційної інстанції оцінює критично, адже, в розумінні положень ст.ст. 376-378 ЦПК України, вказані обставини не є підставою для скасування та/або зміни правильного по суті та законного судового рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заявлені ОСОБА_1 вимоги задоволенню не підлягають.

Аргументи апеляційної скарги, в їх сукупності, не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновком суду першої інстанцій, власного тлумачення скаржником вимог чинного законодавства та характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

В даному випадку скаржник звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, тому судовий збір за перегляд справи в суді апеляційної інстанції необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 17 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

С. Г. Копаничук