КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 939/1870/20 Головуючий у суді першої інстанції - Міланіч А.М.
Номер провадження № 22-ц/824/3724/2022 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представник ОСОБА_2 , на рішення Бородянського районного суду Київської області від 10 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Бородянської селищної ради Бучанського району Київської області, ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити певні дії, визнання права власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Бородянської селищної ради Бучанського району Київської області, ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити певні дії, визнання права власності на земельну ділянку, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог від травня 2021 року (а.с.152-157, т. 1) просила суд: визнати за нею право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:006:0072, площею 0,22 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 , на території колишньої Небратської сільської ради, право власності на яку на даний час значиться зареєстрованим за відповідачкою ОСОБА_3 та зобов`язати Бородянську селищну раду надати їй дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність вказаної земельної ділянки, площею 0,22 га.

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що на підставі договорів купівлі-продажу частин житлового будинку від 14 вересня 2017 року, зареєстрованих в реєстрі за № 1788 та № 1793, вона придбала житловий будинок з частиною надвірних будівель та споруд під АДРЕСА_1 .

Вказувала, що згідно характеристик житлового будинку, він має площу 44,2 кв.м., з надвірними спорудами та огорожею. Біля будинку розташована та закріплена земельна ділянка, площею 0,22 га, але рішення щодо надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки у власність не виносилось.

Вказувала також, що 06 грудня 2017 року Небратська сільська рада винесла рішення, яким надала їй дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у її власність, площею 0,05 га, а не 0,22 га, як визначено зазначеними договорами купівлі-продажу та ситуаційною зйомкою земельної ділянки.

Так, 13 грудня 2017 року та повторно 20 грудня 2017 року вона подала заяви до Небратської сільської ради, якими просила внести зміни до зазначеного рішення сільської ради від 06 грудня 2017 року та надати їй дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки загальною площею 0,22 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за вказаною вище адресою, але листом від 19 грудня 2017 року виконком Небратської сільської ради відмовив їй у внесенні змін до вказаного рішення через відсутність прав на переобладнання та поліпшення будинку, який був придбаний нею. 29 грудня 2017 року, Небратська сільська рада своїм рішенням, прийнятим на 14 сесії сьомого скликання, ігноруючи вимоги ОСОБА_1 , залишила без змін рішення ради від 06 грудня 2017 року.

У подальшому, 11 жовтня 2018 року та 11 грудня 2018 року позивачкою додатково були подані заяви до Небратської сільської ради про розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, площею 0,25 га за зазначеною адресою, але 20 грудня 2018 року вона отримала відповідь про залишення вказаних заяв без розгляду.

З урахуванням викладеного просила вирішити вказаний спір у судовому порядку та задовольнити поданий нею позов.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 10 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що фізично земельна ділянка і будинок (будівля, споруда) ідентифікуються як окремі речі, які в сукупності є однією річчю, так як будинок (будівлю, споруду) неможливо використовувати без земельної ділянки, і навпаки - земельна ділянка втрачає своє функціональне призначення при зміні (знищенні) того чи іншого об`єкта нерухомості, розміщеного на ній.Також зазначає, що вказане стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухоме майно, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Апелянт наголошує, що ОСОБА_1 набула права власності на будинок АДРЕСА_1 ще у вересні 2017 року, а тому в той же час набула й права власності на спірну земельну ділянку.

Апелянт вважає, що приймаючи оскаржуване рішення, судом першої інстанції не було враховано позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, а тому просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

15 лютого 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_3 , відповідно до якого вважає оскаржуване рішення ухваленим з наданням належної оцінки аргументам сторін та фактичним обставинам справи, а вимоги апеляційної скарги надуманими, безпідставними та таким, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Так, відповідачка вказує, що спірна земельна ділянка належить їй на праві приватної власності за договором дарування №606 від 18 квітня 2019 року, який не оскаржувався, є чинним, а спірна земельна ділянка належала дарувальнику на праві приватної власності, що також ніким не оскаржувалось.

Крім того, ОСОБА_3 зазначає, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:006:0072 має площу 0,2322 га, а позивачка ОСОБА_1 висуває вимоги на земельну ділянку з таким самим кадастровим номером, однак із площею 0,22 га.

Вважає, що висуваючи вимогу зареєструвати спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 , вона знецінює попередню свою вимогу про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення такої ділянки у її власність, а тому задоволенню така вимога не може підлягати, оскільки в такий спосіб ОСОБА_1 намагається у незаконний спосіб в обхід визначених законом процедур отримати у власність земельну ділянку, права на яку у неї та у сільської ради - відсутні.

При апеляційному розгляді справи представник позивача у справі ОСОБА_2 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав, зазначених в позовній заяві, та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідачка у справі ОСОБА_3 при апеляційному розгляді справи заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. При цьому просила суд врахувати, що вона набула права власності на земельну ділянку у порядку, визначеному чинним законодавством, шляхом отримання у дар. Вказаний правочин ніким не оспорений, як і не оспорювався сам факт набуття права власності на земельну ділянку дарувальником, що свідчить про правомірність підстав набуття права власності на землю, а тому вимоги позивача про визнання за нею права власності на земельну ділянку, яка належить їй на праві власності суперечить положенням Конституції України та цивільному законодавству, що і враховано судом першої інстанції при вирішенні спору.

Представник відповідача у справі - Бородянської селищної ради Київської області Г.Єрко подав заяву про слухання вказаної справи в апеляційному суді у відсутність представника селищної ради.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися на апеляційний розгляд справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що позивачка ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу частин житлового будинку від 14 вересня 2017 року, укладених з ОСОБА_4 та зареєстрованих в реєстрі за № 1788 та за №1793, є власником будинку АДРЕСА_1 . Як вбачається з копій цих договорів, за загальними характеристиками придбаний позивачкою житловий будинок відповідно до технічного паспорту від 13 вересня 2007 року має загальну площу 44,2 кв.м. та надвірні споруди біля нього, а саме огорожу, розташовану відповідно до довідки виконкому Небратської сільської ради Бородянського району Київської області № 451 від 14 вересня 2017 року на земельній ділянці, загальною площею 0,22 га, рішення даною сільською радою щодо надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не виносилося (а.с.22-27,30-32).

Як вбачається із ситуаційної зйомки земельної ділянки за вказаною адресою, площа земельної ділянки становить 0,22 га, на ній розміщений фундамент та мається огорожа (а.с.21).

Як зазначила позивачка в судовому засіданні та що підтверджується матеріалами справи (а.с.13-20), вона ( ОСОБА_1 ) звернулася до Небратської сільської ради із заявою про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки за вказаною адресою, площею 0,22 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, проте рішенням Небратської сільської ради від 06 грудня 2017 року, яке було залишене без змін рішенням Небратської сільської ради 12 сесії 7-го скликання від 29 грудня 2017 року, їй (позивачці) було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за зазначеною адресою на території Небратської сільської ради, орієнтовною площею 0,0500 га. 23 січня 2018 року, 11 жовтня 2018 року та 11 грудня 2018 року вона (позивачка) повторно подавала до Небратської сільської ради заяви про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки за вказаною адресою, площею 0,22 га замість 0,05 га, але такі заяви залишились без розгляду.

На заяву позивачки від 13 грудня 2017 року про внесення змін до рішення 11 сесії 7-го скликання від 06 грудня 2017 року, Небратською сільською радою 19 грудня 2017 року було надано відповідь, згідно з якою останній повідомлялося, що підстав для внесення змін до вказаного рішення немає. Відповідно до заяви позивачки від 15 вересня 2017 року було проведено обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , та виявлено, що будинок на цій земельній ділянці відсутній, тому на черговій 10 сесії 7-го скликання було прийнято рішення рекомендувати їй (позивачці) скасувати право власності на будинок і звернутись до Небратської сільської ради із заявою про надання дозволу на будівництво житлового будинку (а.с.14).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 28 січня 2021 року, земельна ділянка з кадастровим номером :03:006:0072, площею 0,2322 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), щодо якої позивачкою ставиться вимога про визнання права власності, належить на праві власності відповідачці ОСОБА_3 , підставою для державної реєстрації за останньою цієї земельної ділянки був договір дарування № 606 від 18 квітня 2019 року (а.с.98).

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:006:0072, площею 0,2322 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), щодо якої позивачкою ставиться вимога про визнання права власності, належить на праві власності ОСОБА_3 , і право власності останньої на дану земельну ділянку ніким не оспорено. Підставою для державної реєстрації за відповідачкою цієї земельної ділянки став договір дарування № 606 від 18 квітня 2019 року, який також ніким не оспорювався і є дійсним. Визнання за позивачкою права власності на вказану земельну ділянку призведе до порушення прав відповідачки як законного власника цієї земельної ділянки. Дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність позивачки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 рішенням Небратської сільської ради від 06 грудня 2017 року їй (позивачці) був наданий і таке рішення в частині розміру площі земельної ділянки, з якою позивачка не погоджується, останньою не оскаржується, тому визнав вимоги необґрунтованими

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

У частині першій статті 81 ЗК України визначено способи набуття громадянами права власності на земельні ділянки.

Відповідно до частини другої статті 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Повноваження органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118, 122 ЗК України.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

Із матеріалів справи вбачається, що 14 вересня 2017 року ОСОБА_1 , уклавши договори купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 набула права власності на вище вказаний будинок. При цьому у договорах купівлі продажу Ѕ частин вказаного будинку зазначено, що житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,22 га. і рішення сільської ради щодо надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не виносилося.

Перехід права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду урегульовано статтями 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України.

Відповідно до ст. 377 ЦК України (в редакції чинній на час укладення договорів купівлі продажу житлового будинку) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни їх цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частинами першою, п`ятою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди.

При розгляді вказаної справи позивачем не надано доказів щодо наявності правовстановлюючих документів про закріплення за ОСОБА_4 , як попереднім власником житлового будинку АДРЕСА_1 , права користування на земельну ділянку площею 0,22 га на якій розташований вказаний будинок. Не надано позивачкою і доказів того, що попередній власник будинку ОСОБА_4 реалізував своє право на приватизацію земельної ділянки під проданим будинком та зареєстрував вказане право. Тому твердження позивачки щодо переходу до неї права власності на земельну ділянку площею, 022 га., на якій розташований житловий будинок є безпідставним.

З урахуванням викладеного колегія суддів доходить висновку про законність та обґрунтованість висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 в частині вимог до Бородянської селищної ради щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки кадастровий номер :03:006:0072, площею 0,22 га.

Перевіряючи доводи апелянта в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку :03:006:0072, то колегія суддів враховує наступні норми матеріального права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення у справі "East/West Alliance Limited проти України" від 23 січня 2014 року).

Відповідно до ч.1 ст.181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відповідно до ч.2 ст.373 ЦК України, право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Судом першої інстанції при розгляді вказаної справи встановлено, що відповідачка у справі ОСОБА_3 у визначеному чинним законодавством України набула права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:006:0072, площею 0,2322 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка, яка розташована в АДРЕСА_1 , уклавши відповідний договір дарування № 606 від 18 квітня 2019 року.

При цьому позивачкою у справі на надано доказів того, що зазначений договір дарування визнавався у встановленому чинним законодавством порядку недійсним. Не подавався позивачем і докази того, що відчужувач за договором дарування, набув права власності на дану земельну ділянку у не передбачений чинним законодавством спосіб.

Крім того, колегія суддів враховує також і той факт, що позивачем до суду не подавалися докази того, що земельна ділянка, на яку вона претендує, по АДРЕСА_1 і земельна ділянка з кадастровим номером :03:006:0072, площею 0,2322 га, власником якої є відповідачка ОСОБА_3 є однією і тією ж земельною ділянкою чи межі даних земельних ділянок накладаються ( повністю чи частково).

З урахуванням викладеного колегія суддів доходить висновку про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем вимог про наявність підстав для визнання за нею права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:006:0072, площею 0,2322 га, яка перебуває у власності ОСОБА_3 .

Посилання апелянта на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №910/1850/16, як підставу для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів вважає безпідставним, оскільки при розгляді ВП ВС вище вказаної справи були встановлені інші обставини, які є відмінними від обставин у справі яка переглядається.

Так, зокрема у п. 6.12. Постанови ВП ВС від 04 грудня 2018 року зазначено, що «одночас за висновком місцевого суду земельна ділянка, на якій ведеться будівництво житлового комплексу, належить до земель оборони і її законним користувачем є ККЕУ. На підтвердження належності спірної земельної ділянки до земель військового містечка № 141 позивачі та Головна військова прокуратура Генеральної прокуратури України надали: схеми розміщення земельних ділянок (орієнтовні межі земельної ділянки, відведеної в користування Печерської квартирно-експлуатаційної частини Київського району під будівництво військових містечок № 141, 167 за рішенням Виконкому Київської міської Ради депутатів трудящих від 2 березня 1949 року, та межі спірної земельної ділянки площею 1,5940 га), копію рішення Виконкому Київської міської Ради депутатів трудящих від 2 березня 1949 року, яким відведено КЕЧ-2 земельні ділянки та зобов`язано уточнити межі відводу та оформити відвід; план земельної ділянки площею 46,0961 га за 1951 рік; акт від 19 червня 1951 року про виконання у натурі відводу земельної ділянки площею 46,0961 га; акт інвентаризації земель МОУ на території військового містечка № 141 за 1995 рік, за яким у користуванні військового містечка перебувало 17,1983 га, з яких залишається 16,1 га; перелік військових містечок, що використовуються Збройними Силами України у місті Києві та Київській області; історичну довідку Київської квартирно-експлуатаційної частини та Київського квартирно-експлуатаційного управління».

Таким чином у справі, яку переглядала ВП ВС були встановлені обставини правомірності набуття у користування земельної ділянки із відповідно відведеними межами, попереднім власником нерухомого майна (житлових приміщень), а в справі, яку суд переглядає, доказів щодо відведення у користування чи передачі у власність земельної ділянки площею 0,22 га. по АДРЕСА_1 - ОСОБА_4 позивачкою не подано.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Бородянського районного суду Київської області від 10 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 09 червня 2022 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв