РІШЕННЯ

Іменем України

06.06.2022 року м. Львів

Франківський районний суд м.Львова,

в складі:

головуючого судді Ванівського Ю.М.

при секретарі Лозинському Т.-Р.А.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Львова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання недійсним правочину, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , про визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Рачинською І.Я., зареєстрований у реєстрі за №9702. Скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно ні ім`я відповідача ОСОБА_2 .

Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

Квартира складається із двох житлових кімнат, житлова площа 26, 3 кв.м. та кухні з всіма комунальними вигодами. Загальна площа квартири становить 41,5 кв.м. Ця квартира належала позивачу на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори 13.06.2002 за реєстровим номером 2-2378, зареєстрованого Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 31.07.2002 р. та записано в реєстрову книгу №62 за №10300.

Відповідач по справі є колишній чоловік дочки позивачки ОСОБА_3 . В шлюбі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували з 10.11.2001 р. по 17.06.2016 року. Від шлюбу в останніх є двоє дітей. Син ОСОБА_5 проживає з відповідачем, а син ОСОБА_6 із матір`ю.

З відповідачем в позивачки були хороші стосунки та вона надіялася, що він їй буде допомагати фінансово так і в побуті.

Враховуючи те, що на день укладення договору позивачу було понад 70 років, людина похилого віку, одинока, стосунки з дочкою були напружені, за станом здоров`я потребує постійного лікування, на що потрібні значні кошти, остання уклала договір з відповідачем.

ОСОБА_1 зазначає про те, що вона думала, що уклала договір довічного утримання, згідно якого передає у власність майно, а відповідач буде надавати їй щомісячну фінансову допомогу.

На підставі вищевикладеного просить позов задоволити.

Ухвалою суду від 10.08.2020 року відкрито провадження у справі.

19 листопада 2020 року на адресу суду поступив відзив, який мотивований тим, що сторони 18.08.2017 уклали договір купівлі-продажу квартири, згідно умов якого ОСОБА_1 передала , а ОСОБА_2 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 . Продаж зазначеної квартири вчинився за ціною 208 633 грн, які позивачка отримала у повному обсязі.

Так, у вищевказаному договорі зазначено, що сторони не мають одна до одної претензій щодо проведення розрахунків.

Крім того, сторони досягнули згоди усіх істотних умов у договорі.

При цьому посилання позивача на необхідність одержання нею постійного лікування є безпідставним, оскільки до позовної заяви не було долучено жодних належних та допустимих доказів, які би підтверджували дані обставини.

Крім того, нотаріус ознайомив сторін із змістом підписаних документів, а тому посилання позивача про те, що вона думала, що підписувала договір довічного утримання, а не договір купівлі-продажу, не відповідає дійсності.

Так, правочин, вчинений внаслідок помилки належить до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети. Так, посилання позивачки на похилий вік та наявність певних захворювань не свідчить про те, що на момент підписання договору вона помилилася щодо змісту та правової природи правочину, який вона уклала.

На підставі вищевикладеного, просить відмовити в задоволенні позову.

Так, позивачкою долучено до матеріалів справи копії квитанцій про оплату комунальних послуг.

02 листопада 2021 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення від ОСОБА_1 , які мотивовані тим, що зазначене відповідачем про продаж квартири за ціною 208 633 грн. не відповідає дійсності, оскільки, вона, підписуючи документ, думала, що уклала договір довічного утримання. Крім того, вказує на те, що кошти як під час так і після підписання договору вона не отримувала.

Долучені відповідачем розписки жодним чином не підтверджують передачу відповідачам коштів, а лише підтверджують можливі правовідносини відповідача з іншими особами, що не мають відношення до даної справи.

На підставі вищевикладеного, просить не брати до уваги відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили такі задоволити.

В судовому засіданні представник відповідача та відповідач не зявилися, причини неявки суду не повідомили, однак, в силу вимог ст. 223 ЦПК України, така неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши думку учасників, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків є правочином.

Судом встановлено, що 18.08.2017 уклали договір купівлі-продажу квартири, згідно умов якого ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Квартира складається з двох житлових кімнат, житловою площею 26,3 кв.м та кухні. Загальна площа квартири становить 41,5 кв.м.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до 2 даного Договору, продаж зазначеної квартири вчиняється за ціною 208 633 грн. Ця сума повністю сплачена Покупцем та отримана продавцем до моменту підписання цього договору. На момент укладення цього договору, сторони не мають одна до одної претензій щодо проведення розрахунків.

Крім того, у вищевказаному договорі, у пункті 4 зазначено, що такий не укладається під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до п.6 Договору, сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовані всі істотні умови, що стосується купівлі-продажу квартири.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №219333077 від 06.08.2020 р. за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, серія та №9702, виданого 18.08.2017 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Рачинською Іриною Ярославівною, а саме на квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач в позовній заяві вказує на те, що у неї не було волевиявлення щодо укладання вищевказаного договору, остання, згідно довідки з місця проживання склад сім`ї і прописки за №68 від 03.08.2020 р. зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , здійснює оплату комунальних послуг, що підтверджується квитанціями, тому просить визнати такі недійсними.

Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно п. 5, 21, 27 постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» «вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статей 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статей 222, 223, 225 ЦК України тощо).

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4,10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У ст.203 ЦК визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно із ч.2 ст.207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.4 ст.263 Цивільного процесуального кодексу при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС.

У постанові колегії суддів другої судової палати КЦС від 22.01.2020 у справі №674/461/16-ц зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника(-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Щодо твердження позивачки про те, що вона думала, що підписує договір довічного утримання, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Як зазначено вище, позивач та відповідач уклали договір купівлі-продажу, який посвідчено нотаріально.

Згідно глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296:

Нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії.

Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони.

Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Так, суд звертає увагу на те, що спірний договір підписаний сторонами, даний факт не заперечується сторонами, а тому, на думку суду останніми було досягнуто згоди щодо всіх умов.

За вимогами статті 12, 80, 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, позивачкою не надано до суду жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про те, що остання не мала волевиявлення на підписання спірного договору. Також не доведено і той факт, що вона не отримувала коштів. Більше того, твердження ОСОБА_1 про те, що вона підписуючи спірний договір, вважала, що укладає договір довічного утримання також не відповідає дійсності.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до переконання про відмову у задоволенні позову, так як не доведено ті факти, на які позивач посилається.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст 12,13,81,141,223,263,265,354, Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (іпн НОМЕР_2 ), про визнання недійсним правочину, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 08.06.2022 р.

Суддя Ванівський Ю.М.