КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2022 року місто Київ.

Справа 756/16223/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/497/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Желепи О.В.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання: Ратушного А.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суд міста Києва 29 вересня 2021 року ( у складі судді Майбоженко А.М., інформація щодо дати складання повного тексту відсутня)

в справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва» до ОСОБА_1 про виселення,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив переважне право як наймача на укладення договору найму на жиле приміщення тимчасового користування та виселити його із займаної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

На підставі Договору тимчасового найму житла з фонду для тимчасового проживання (маневрений фонд) №5/1 укладеного 3 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та Комунальним підприємством «Житлосервіс» «Оболонь» Оболонського району у м. Києві, відповідачу було надано квартиру АДРЕСА_1 для тимчасового проживання.

Згідно умов п.4.4. Договору термін його дії закінчився 03.04.2013 року. Відповідно до умов договору відповідач зобов`язаний звільнити займане жиле приміщення протягом десяти днів з дня отримання такої вимоги (припису).

Незважаючи на неодноразові попередження та приписи про звільнення житла, відповідач на сьогоднішній день самоправно займає квартиру.

Із позивачем та Комунальним підприємством «Житлосервіс» «Оболонь» Оболонського району у м. Києві ОСОБА_1 трудових відносин не має.

Враховуючи вищенаведене просить суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив преважне право як наймача на укладення договору найму на жиле приміщення тимчасового користування та права користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , а також виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Оболонського районного суд міста Києва 29 вересня 2021 року позовні вимоги Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва» до ОСОБА_1 про виселення - задоволено частково.

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва» 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривень судового збору.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 28.10.2021 року подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволені позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що відповідач не самоправно зайняв квартиру АДРЕСА_1 , а користується нею з 01 березня 2001 року, згідно договорів, які неодноразово пролонговувались і переукладались. Відповідач посилається на те, що він не попереджався позивачем в установленому законом порядку про наміри останнього припинити дію договору найму.

Вказує, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження наявності відповідних підстав та обставин для виселення відповідача без надання іншого житла, а тому позов є необґрунтованим. Також, судом при постановлені оскаржуваного рішення, порушено норми Закону «Про оренду державного та комунального майна», не взято до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17. Скаржник посилається на те, що його виселення є непропорційним втручанням держави в його Конституційне право на житло, оскільки іншого житла він не має.

23 грудня 2021 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва» подало відзив на апеляційну скаргу обґрунтований тим, що судом першої інстанції було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, було враховано усі обставини та доводи Відповідача, досліджено докази і прийнято законне та справедливе рішення щодо задоволення позовних вимог в частині виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. З урахуванням вказаного просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишит без задоволення, оскаржуване рішення Оболонського районного суд міста Києва 29 вересня 2021 року залишити без змін.

Представник відповідача ОСОБА_2 доводи скарги підтримала.

Представник позивача до суду не з`явився про розгляд справи повідомлений належним чином .

Суд ухвалив розглядати справу у відсутність представника КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва» оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача , вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі Договору тимчасового найму житла з 26.02.2001 року ОСОБА_1 наймодавцем - Комунальним підприємством «Житлосервіс» «Оболонь» Оболонського району у м. Києві, було надано квартиру АДРЕСА_1 для тимчасового проживання. Договір тимчасового найму житла неодноразово пролонгувався та переукладався.

Останній Договір тимчасового найму житла з фонду для тимчасового проживання (маневрений фонд) №5/1 був укладений 3 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та Комунальним підприємством «Житлосервіс» «Оболонь» Оболонського району у м. Києві, було надано квартиру АДРЕСА_1 для тимчасового проживання. За умовами цього договору термін його дії з 03.04.2012 по 03.04.2013.

Аналіз наданих суду копій договорів свідчить про те, що вони всі мали строковий характер, оскільки були укладені на строк один рік. Умов про пролонгацію цих договорів вони не містять.

Житловий будинок АДРЕСА_3 належить до комунального майна територіальної громади м.Києва і на праві господарського відання закріплений за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва на підставі розпорядження Голови Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації №41 від 31.01.2015.

Згідно умов п.5 Договору тимчасового найму від 03.04.2012, термін його дії закінчився 03.04.2013 року. Відповідно до умов договору відповідач зобов`язаний звільнити займане жиле приміщення протягом десяти днів з дня отримання такої вимоги (припису).

Задовольняючи позов, суд також вважав встанволеною обставину, що Комунальним підприємством «Житлосервіс» «Оболонь» Оболонського району у м. Києві було направлено відповідачу попередження та приписи щодо звільнення спірної квартири (а.с. 4-6). Однак відповідачквартиру не звільняє.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, щотермін дії Договору найму житлового приміщення закінчився, підстав для його пролонгації на невизначений строк чи визнання за відповідачем права постійного користування ним не встановлено, а також врахував, що вимога щодо звільнення приміщення відповідачем добровільно не виконується.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Вважаючи доведеною обставину не виконання відповідачем приписів позивача щодо звільнення житла, суд не врахував, що в матеріалах справи наявні дві ксерокопії листів на адресу позивача на яких не вказана навіть дата, та зміст яких неможливо прочитати. Тобто матеріалами справи не доведено, що позивач перед зверненням до суду повідомив відповідача, який проживав у спірній квартирі на підставі договорів найму про необхідність звільнення житла .

Також , ухвалюючи рішення, суд безпідставно не врахував, що в матеріалах справи наявні докази того, що з 2014 року відпали підстави для використання вказаного житла в якості маневреного фонду, а тому Оболонська РДА має намір використовувати спірну квартиру як службове житло. Довідка а.с.6

Також в матеріалах справи наявні докази того, що відповідач з 2012 року перебуває на квартирному обліку . Довідка а.с.7

Матеріалами справи також доведено, що відповідач іншого житла, окрім спірного не має.

З позовом до суду звернувся позивач, якому спірна квартира державою передана в господарське відання, без права нею розпоряджатися.

Таким чином , звертаючись з позовом про виселення з державної квартири відповідача, який іншого житла не має і перебуває на квартирному обліку, суд мав перевірити чи буде таке виселення пропорційним втручанням в Конституційне право позивача на житло .

У п.п. 97, 98 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справа № 653/1096/16-ц, провадження № 14-181 цс 18, зазначено, що згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Конституція України у ч.З ст.47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.4 ст.9 ЖК, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

За змістом ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Розгляд цієї справи повинен відбуватися, зокрема, у контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», в якому викладені загальні принципи тлумачення ст.8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у П.2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKAAND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Місцем проживання особи є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає (ст.З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»),

Це житло є її постійним місцем проживання, іншого житла ні на праві корисутвання, ні на праві власності у відповідача не має. І докази на спростування цього відсутні.

Оскільки, відповідач вселився у спірну квартиру у встановленому законом порядку в 2001 році, постійно проживає, не має іншого житла на момент подання позову про виселення і на даний час, є підстави стверджувати, що він має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена квартира є його «житлом» у розумінні ст.8 Конвенції.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYYv. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому суд повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідача з квартири, без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у п.2 ст.8 Конвенції.

«Втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у п.2 ст.8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві...» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Тому слід встановити, чи вважатиметься виселення відповідача із квартири без надання іншого житлового приміщення втручанням держави, що здійснюється «згідно із законом» у розумінні п.2 ст.8 Конвенції.

Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто* вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA ANDKRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, §43 ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Отож, суд повинен з`ясувати, наскільки чітким і прогнозованим є чинне законодавство України щодо виселення особи із житлового приміщення, в якому вона проживає, за відсутності у неї іншого житла та без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК «ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом». Згідно з частиною першою та другою ст. 109 ЖК «виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. ... Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду».

Стосовно виселення тимчасових жильців, то відповідно до положень ст.98 ЖК України наймач жилого приміщення може дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в його користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), які на вимогу наймача зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмови підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у п.2 ст.8 Конвенції.

Крім того, за змістом п.2 ст.8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою... Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст.8 Конвенції...» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, §44 ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року; «Зехентнер проти Австрії» («Zehentnerv. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідача та загальними інтересами.

Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (касаційне провадження № 14-64цс20)

Згідно із частиною другої статті 416 ЦПК України та частиною першої статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковим для застосування судами.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відтак, навіть якщо позивач діє з метою задоволення своїх інтересів, а відповідач втратив право користування цим приміщенням, то пропорційність цій меті виселення відповідача, наявність в якого іншого житла суд першої інстанції не встановив, без надання іншого житлового приміщення викликає обґрунтовані сумніви.

Оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ч.2 ст.З Конституції України), суд встановив, що позов про виселення відповідача із займаного ним житла є не виправданим втручанням в приватну сферу особи, порушує його права на повагу до житла, передбачених ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та є необгрунтованим.

Такого висновку, суд дійшов врахувавши, що держава, яка взяла на себе Конституційний обов`язок охороняти право на житло особи, не може порушити таке право одного громадянина, який користується таким житлом більше 20 років на законній підставі з метою в майбутньому використати таку нерухомість як службове житло, надавши його іншій особі, оскільки відповідно до Конституції України відповідач має рівні права з іншою особою, яка на даний час навіть конкретно не визначена.

З огляду на викладене апеляційний суд встановив, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та за неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України та з врахуванням ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2643 грн.00 коп.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суд міста Києва 29 вересня 2021 року скасувати та прийняти нову постанову.

У задоволенні позову Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва» до ОСОБА_1 про виселення відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2643 ( дві тисячі шістсот сорок три) грн.00 коп.

Дані сторін:

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва» 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривень судового збору.

Позивач: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва», , місцезнаходження: м.Київ, вул.Північна, 22.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 червня 2022 року.

Суддя-доповідач О.В. Желепа

Судді: В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик