Справа №477/448/20 Головуюча у 1-й інстанції Полішко В. В.
Провадження № 22ц/812/335/22 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

8 червня 2022 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої: Ямкової О. О.,

суддів: Колосовського С. Ю., Серебрякової Т. В.,

із секретарем: Калашник А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

поданою від його імені адвокаткою Бєловою Родікою Володимирівною,

на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 2 грудня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Полішко В. В. в залі суду в місті Миколаєві о 10 годині 00 хвилині, із складенням його повного тексту протягом 10 грудня 2021 року, по справі

за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про поділ кредитних зобов`язань подружжя

В С Т А Н О В И Л А:

16 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про поділ кредитних зобов`язань подружжя, які склалися на підставі оформлених ним кредитних договорів, за яким позивач після розірвання шлюбу продовжує сплачувати особисті кошти. Залишок суми боргу на час його звернення складає 999 301 грн 00 коп., внаслідок чого він просить стягнути на свою користь Ѕ частку цього боргу з відповідачки, як колишньої дружини, за укладеними договорами кредиту, що укладалися ним в інтересах сім`ї, що відповідає сумі в розмірі 499 650 грн 50коп..

В обґрунтування позову зазначав, що з 28 квітня 2001 року по 13 березня 2019 року, дня винесення рішення суду про розірвання шлюбу, перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, та має з нею спільних доньок ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після розірвання шлюбу сторонами, як колишнім подружжям, проведено поділ спільно набутого ними майна, яке за рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 30 січня 2020 року поділене між ними за ідеальними частками, з визнанням за кожним з них права власності по Ѕ частці на: житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,26га за тією ж адресою; житловий будинок АДРЕСА_2 та автомобіль марки «KIA SPORTAGE», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В той же час при поділі спільного майна сторонами не були поділені спільні зобов`язання, які виникли на підставі укладених позивачем на своє ім`я кредитних договорів.

За такого, вважав за необхідне поділити спільні зобов`язання, які виникли, як під час шлюбу, так і після нього, у зв`язку з оформленням позивачем на своє ім`я кредитів, а саме: в ПАТ «Креді Агріколь Банк» 13 червня 2016 року на суму 475 371 грн за договором №1/2740220 для придбання спільного автомобіля, 13 червня 2016 року з відкриттям карткового рахунку на суму 100 000 грн, 18 серпня 2017 року на суму 100 000 грн за договором про відкриття поточного карткового рахунку, видачу кредитної платіжної картки № НОМЕР_2 ; в АТ «УкрСиббанк» 17 серпня 2017 року № НОМЕР_3 про надання споживчого кредиту з відкриттям карткового рахунку на суму 25 465 грн, 24 листопада 2018 року договору №0 для придбання телевізору «SAMSUNG» вартістю 39 998 грн 97 коп., 6 серпня 2018 року споживчого кредиту з оформленням револьверною кредитною карткою на суму 50 000 грн; в АТ «Альфа-Банк» 10 січня 2019 року на суму 225 900 грн, а також 3 грудня 2018 року з відкриттям карткового кредитного рахунку на суму 36 000 грн; в АТ «Акцент Банк» на суму 25 000 грн з відкриттям карткового рахунку; та в ВАТ «ПУМБ» з укладенням 18 квітня 2019 року договору №901 на суму кредиту в 190 000 грн.

Крім того, укладених договорів з банківськими установами, позивачем позичено для будівництва будинку у селі М-Ларино у своєї матері 34 340 доларів США, про що відповідачка, яка на той час була його дружиною, була достеменно обізнана.

Внаслідок наведеного та у зв`язку з тим, що усі отримані кредитні кошти вони, як подружжя, витратили на придбання будівельних матеріалів для проведення ремонтів в спільно набутому майні, на придбання спільного автомобіля та інші господарські потреби, вважав, що є усі підстави для сплати відповідачкою на його користь Ѕ частини зобов`язань.

У відзивах на позовну заяву відповідачка вважала її вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, лише в частині виплат за кредитом на придбання автомобілем, незважаючи на той факт, що вона, як дружина, жодного разу транспортним засобом не користувалася. При цьому заперечувала проти визнання усіх інших кредитних зобов`язань позивача спільними, оскільки такі кредитні договори ним були укладені не в інтересах родини, а на підставі особистих міркувань, а отримані за ними кошти витрачені на свої потреби. Крім того подружжя до розірвання шлюбу тривалий час проживало окремо і їй не могло бути відомо про усі угоди, які укладалися позивачем.

Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 13 вересня 2021 року відмовлено у задоволені клопотання АТ «Креді Агріколь Банк» про залучення банка в якості третьої особи для участі у справі.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 2 грудня 2021 року позов задоволено частково, ухвалено про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Ѕ частини несплачених кредитних коштів в розмірі 98 251 грн 44 коп.. Розподілені судові витрати та витрати на правову допомогу.

Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що спірним кредитним зобов`язанням колишнього подружжя є зобов`язання за договором кредиту, укладеного в інтересах родини для покупки транспортного засобу, внаслідок чого є підстави для стягнення несплачених позивачем кредитних зобов`язань за період, починаючи з моменту ухвалення рішення про поділ спільного майна і до ухвалення рішення у цій справі. За іншими зобов`язаннями позивачем за допомогою належних доказів не доведено отримання ним кредитних коштів в інтересах сім`ї.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокатка Бєлова Р. В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду про стягнення 98 251 грн 44 коп. залишити без змін, а в іншій частині скасувати та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, вважаючи, що судом не вірно дана оцінка наданим позивачем доказам.

У змісті скарги, процитував та проаналізував рішення суду, вказували, що судом невірно встановлено факт непроживання сторін до вирішення судом справи про розірвання шлюбу, а також не враховано те, що сторони проживали разом після винесення судового рішення до кінця 2019 року, поки відповідачка не вийшла заміж вдруге та не переїхала до іншого населеного пункту.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка вважала доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якою вказується, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини 3 статті 61 СК України кореспондує до частини 4 статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - постанови Пленуму №11) спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України), відповідно до частини 2 і 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України).

Тлумачення частини 4 статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстровану шлюбі з 28 квітня 2001 року, який ними розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 13 березня 2019 року за позовною заявою ОСОБА_1 , яка подана ним до суду 24 січня 2019 року (т.1 а.с.14-15).

За письмовими заявами самого позивача, ним декілька разів по різному визначилися дати припинення подружніх стосунків та ведення спільного господарства, в тому числі: з моменту звернення до суду із позовом про розірвання шлюбу, а саме 24 січня 2019 року; за позовом про поділ кредитних зобов`язань - з грудня 2010 року; а за змістом апеляційної скарги - з кінця 2019 року.

При цьому, за матеріалами цивільної справи слідує, що відповідачка ОСОБА_2 , як колишня дружина, у серпні 2019 року звернулася до суду із позовом про поділ спільно набутого майна подружжя, яке за рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 30 січня 2020 року поділено між колишнім подружжям по ідеальним часткам, а саме по Ѕ частки, в тому числі набутий за рахунок кредитних коштів автомобіль марки «KIA SPORTAGE», реєстраційний номер НОМЕР_1 (т.1 а.с.56-59).

За таких обставин та не визначеність у рішенні суду, постановленого за наслідками розгляду справи про розірвання шлюбу, дати припинення подружніх відносин та припинення введення спільного господарства, крім визначення самими сторонами цього моменту при зверненні до суду з цим позовом, датою припинення введення спільного господарства колишнім подружжям слід визначити - 24 січня 2019 року.

Отже, судом першої інстанції зроблено вірний висновок, який не оспорюється позивачем і у змісті апеляційної скарги, стосовно виникнення спільних кредитних зобов`язань у подружжя за укладеним 13 червня 2016 року позивачем договором кредиту №1/2740220 з АТ «Креді Агріколь Банк» в інтересах родини, для придбання автомобіля, який у подальшому визнано спільно набутим майном подружжя.

В той же час визначаючи період внесення кредитних коштів та їх розмір, який підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, апелянт вважав його визначення судом не зовсім вірно.

Такі доводи, на думку колегії суддів, є спроможними, оскільки підставою для стягнення є не несплачені кредитні зобов`язання, які ще не наступили, а фактична сплата позивачем особистих коштів за спільним зобов`язанням колишнього подружжя, після припинення введення ними спільного господарства.

Таким чином період, який підлягає врахуванню для стягнення суми, слід визначити з 24 січня 2019 року, дати подачі позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та особисто визначення ним моменту припинення введення спільного господарства, та по 2 грудня 2021 року - день винесення судом рішення про поділ зобов`язань.

Відтак, для обрахування самої суми за цей період слід взяти усі платежі, які були проведені позивачем за рахунок особистих коштів, та які за наданим витягом складають 353 318 грн 30 коп.. Інших підстав для поділу не виконаних зобов`язань та не сплачених сум на час розгляду справи не має.

На підставі вищенаведеного колегія суддів вважає за можливим рішення суду першої інстанції в цій частині змінити, збільшивши суму кредитних зобов`язань, які сплачені за рахунок особистих коштів позивача за період з 24 січня 2019 року по 2 грудня 2021 року, внаслідок чого стягнути з відповідачки на користь позивача Ѕ частку цих сум в загальному розмірі 176 659 грн 15 коп..

Що стосується іншої частини рішення суду про відмову у стягненні сум за іншими кредитними зобов`язаннями позивача, які визначені ним у позові, то висновки суду першої інстанції за цими вимогами є вірними, так як до них він прийшов з належним встановленням обставин справи та відповідно ним дослідженим доказам.

Так, 18 серпня 2017 року позивачем укладено з АТ «Креді Агріколь Банк» за договір про відкриття поточного карткового рахунку та видачу кредитної платіжної картки № НОМЕР_2 на суму 100 000 грн, які ним отримані та повинні повертатися за овердрафтом, тобто позивач використовуючи кошти у стислий термін повинен їх повертати на користь банка (т.1 а.с.31-33). Зміст наданого договору не свідчить про його укладення позивачем в інтересах родини, а наданий витяг вказує на використання кредитних коштів не в інтересах родини, а на підставі власних міркувань. У випадку ж використання позивачем цих коштів на утримання родини, у період овердрафту, вони усі ним повернути за рахунок тих коштів, які отримані ним при спільному проживанні сторін.

Такого ж характеру укладені позивачем і договір №0 в АТ «УкрСиббанк» 17 серпня 2017 року про надання споживчого кредиту з відкриттям карткового рахунку на суму 25 465 грн та 6 серпня 2018 року споживчого кредиту з оформленням револьверною кредитною карткою на суму 50 000 грн, а в АТ «Альфа-Банк» 3 грудня 2018 року з відкриттям карткового кредитного рахунку на суму 36 000 грн, а в АТ «Акцент Банк» на суму 25 000 грн з відкриттям карткового рахунку (т.1 а.с.16, 41, 47-50).

У жодному із перерахованих договорів не має вказівок на укладення їх в інтересах родини або беззаперечного підтвердження використання за укладеними договорами та отриманими позивачем за ним кредитних коштів на сплату витрат, які здійснені його родиною.

Не підтверджено позивачем і використання коштів за договором від 6 серпня 2018 року на придбання ламінату для проведення ремонтних робіт у спільному будинку, оскільки чеки ним надані на меншу суму, ніж отримані у кредит, та на придбання матеріалу не на час укладення договору, а значно пізніше, лише 8 листопада 2018 року.

При цьому надані позивачем чеки про придбання будівельних матеріалів, видані у різні періоди, що унеможливлює їх прив`язку до конкретної дати проведення ремонту, вартість якого вже врахована при поділу спільного будинку між сторонами. Не мають чеки та квитанції П.І.Б. особи, яка набувала товари, позначені у них, у магазинах. При цьому до справи позивачем надані чеки на придбання продуктів харчування, в тому числі алкогольних напоїв, та їх придбання у місті Симферополі. Усі квитанції та чеки видані у різні періоди, починаючи з 2011 року, 2014 року та після розірвання шлюбу (т.1 а.с.103-135).

За наведеного, судом першої інстанції зроблені вірні висновки, що усі ці докази, що надані позивачем, не підтверджують використання отриманих ним кредитних коштів в інтересах та на потреби родини, а отже виключають можливість поділу залишків кредитних зобов`язань за цими договорами.

Щодо укладення 24 листопада 2018 року між позивачем та АТ «УкрСиббанк» договору №0 з метою придбання телевізору «SAMSUNG» вартістю 39 998 грн 97 коп., то судом вірно не взято до уваги, ці докази, як підстави для виникнення спільних зобов`язань колишнього подружжя, по-перше, через відсутність доказів набуття цього товару для спільного використання чи передачу його у використання відповідачці; по-друге, телевізор не був предметом поділу між сторонами, та за заявою відповідачки знаходиться у особистому використанні позивача, що ним не спростовано

Посилання позивача на виникнення спільних зобов`язань сторін за укладеним ним з АТ «Альфа-Банк» 10 січня 2019 року кредитним договором на суму 225 900 грн, та тим паче за укладеним з ВАТ «ПУМБ» 18 квітня 2019 року договором №901 на суму кредиту в 190 000 грн, є не лише безпідставними, у зв`язку з їх укладенням на момент припинення ведення спільного господарства та відсутності такої мети їх укладення, як інтереси родини, так і такими, що суперечать нормам матеріального права, які регулюють дані правовідносини сторін.

За нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. В цьому разі, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а в іншому випадку - підстав для покладення боргових зобов`язань на іншого подружжя не має.

Згідно з частинами 1-3 статті 12, частинами 1, 5-6 статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції правильно встановлено, а матеріали справи містять на підтвердження цього переконливі докази стосовно того, що усі інші кошти, окрім придбання автомобіля, які отримані позивачем за різними кредитними договорами, в тому числі після припинення подружніх відносин, використані не в інтересах сім`ї.

За такого рішення суду в частині відмови визнати спільними сумісними зобов`язаннями кредитні зобов`язання за різними договорами з АТ «Креді Агріколь Банк», окрім придбання автомобіля, з АТ «УкрСиббанк», АТ «Альфа-Банк», АТ «Акцент Банк» та АТ «ПУМБ», та стягнуті на підставі них суми, які сплачені чи ще не сплачені позивачем, є таким, що ухвалене у відповідності до норм матеріального права та встановлених судами обставин, а тому не підлягає зміні чи скасуванню.

В той же час, у зв`язку зі зміною рішення суду в частині розміру та періоду суми за кредитними зобов`язаннями з оплати вартості спільного майна - автомобіля, та за змістом апеляційної скарги слід змінити і судове рішення в частині стягнення судових витрат, які складають із суми сплаченого судового збору та витрат на правову допомогу (статті 137, 141 ЦПК України).

З відповідачки на користь позивача слід стягнути сплачений ним судовий збір в сумі 3 361 грн 75 коп. за розгляд справи у суді першої інстанції та 3 500 грн 00 коп. витрат на правову допомогу.

За розгляд справи у суді апеляційної інстанції з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати за сплаченим ним судовим збором на суму 5 042 грн 63 коп..

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені адвокаткою Бєловою Р. В., задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 2 грудня 2021 року в частині періоду та визначення розміру суми сплачених кредитних зобов`язань змінити, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплачених ним кредитних коштів за кредитним договором, укладеним для придбання спільного автомобіля, за період з 24 січня 2019 року по 2 грудня 2021 року - 176 659 грн 15 коп..

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 2 грудня 2021 року в частині стягнення судових витрат змінити, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 500 грн 00 коп. витрат на правову допомогу та 3 361 грн 75 коп. судового збору.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 042 грн 63 коп. судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді С. Ю. Колосовський

Т. В. Серебрякова