Справа № 454/619/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2022 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Фарина Л. Ю. ,

за участю секретаря Кочмар Н.-Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сокалі в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про втрату права користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд з даним позовом та просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратив право на користування житловим будинком.

Свої вимоги мотивує наступним.

Житловий будинок АДРЕСА_1 належить йому на праві власності.

В даному будинку зареєстровані та проживають його дочка ОСОБА_4 та внуки ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Батьки відповідачів після розірвання шлюбу живуть окремо від них, мають інші сім`ї. Ні батько, ні мати життям синів не цікавляться і весь тягар спільного проживання ліг на позивача та його дочку.

На протязі трьох років відповідачі зловживають алкоголем, дебоширять, збирають вдома гучні компанії, тощо. На зауваження та прохання припинити безлад реагують агресивно, нецензурною лайкою та штовханиною.

Вони не приймають участі в утриманні будинку, не оплачують послуг за користування ним, не надають жодної допомоги в обслуговуванні будинку. Добровільно знятися з реєстрації відповідачі відмовляється.

За останні три роки дочка позивача зерталась у поліцію з цього приводу, однак марно.

Тому, він змушена звернутися до суду.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 05.04.2022 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (виклику) сторін до суду не надходило, а тому відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд постановив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними в справі матеріалами.

Відповідачі своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалися.

Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст. 178 та ч.5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень ст.ст.12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачу належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно.

З копії будинкової книги вбачається, що у житловому будинку позивача зареєстровані: дочка ОСОБА_4 та внуки ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

З досліджених відповіді на запит встановлено, що ОСОБА_4 протягом 2020-2022 років зверталась в Відділення поліції №2 Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області зі скаргами на аморальну поведінку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які проживають в одному будинку, зокрема, 30.03.2020р., 20.11.2020р., 27.03.2021р., 30.06.2021р. та 13.12.2021р. Дані повідомлення були розглянуті та прийнято рішення про припинення подальшого розгляду згідно Закону України «Про звернення громадян».

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Згідно зі статтею 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Звертаючись до суду з позовом, позивач визначив підставами його вимог порушення відповідачами правил співжиття.

Згідно зі статтею 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Для застосування правил цієї статті потрібною є одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2021 року у справі № 742/78/20 (провадження № 61-1144св21) зроблено висновок, що «під час вирішення цього спору виходить із того, що при розгляді справ та розв`язанні спорів про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, потрібно виходити з того, що при триваючій асоціальній поведінці виселення винної особи може відбутися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, тощо. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дослідивши докази у справі, встановив відсутність підстав для виселення відповідачів без надання їм іншого житла відповідно до статті 116 ЖК Української РСР, не встановив систематичного порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що заявник обґрунтовує її вимоги доводами про неврахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 та від 16 листопада 2016 року у справі № 6-706цс16, відповідно до яких право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Проте ці висновки не можуть бути застосовані Верховним Судом у справі, що переглядається, оскільки ухвалені у справах за неподібних правовідносин. Так, у справі, яка переглядається, позивач обґрунтовував свої позовні вимоги порушенням відповідачами правил співжиття та саме з цих підстав просив їх виселити за правилами статті 116 ЖК Української РСР. Водночас у постановах у справах № 6-158цс14, № 6-706цс16, наведених заявником, Верховний Суд України не викладав правових висновків щодо застосування правил статті 116 ЖК Української РСР. У справах № 6-158цс14, № 6-706цс16 Верховний Суд України надав тлумачення застосуванню правил виселення членів сім`ї власника житла, у тому числі і колишніх, відповідно до статті 156 ЖК Української РСР, статті 405 ЦК України за інших фактичних обставин справи (виселення членів сім`ї колишнього власника майна)».

З аналізу вказаних норми можна зробити висновок про те, що для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними.

За умовами цієї правової норми підставою виселення вказаних осіб може стати не будь-яке порушення правил співжиття, а лише таке, котре відбувається в жилому приміщенні і стосується відносин щодо користування жилими приміщеннями осіб, які проживають у них.

Тому, для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу. При цьому, неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об`єктивну, а не суб`єктивну неможливість спільного проживання. Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами різного змісту, крім порушення правил співжиття, без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2ст. 78 ЦПК Україниобставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Разом з тим, позивач, звертаючись до суду зазначив, що відповідачі систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для позивача і його дочки проживання з ними в одному будинку.

Отже, позивач, обираючи такий спосіб захисту свого права, не надав доказів на підтвердження його порушення з боку відповідачів та застосування до них підстав виселення у спосіб, передбачений ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Окрім цього, відносно відповідачів відсутні будь-які факти, які підтверджуються належними доказами, щодо їх протиправної поведінки, яка б порушувала правила співжиття і робила неможливим спільне проживання в одному жилому приміщенні та взагалі, що до них застосовувались будь-які заходи запобігання і громадського впливу.

Виселення цих осіб без надання іншого жилого приміщення є порушенням принципу справедливості та розумності ( стаття 3 ЦК).

Таким чином, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 247, 263-265 ЦПК України

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про втрату права користування жилим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості, які зазначаються в рішенні суду відповідно до п.4) ч.5 ст.265 ЦПК України та не проголошуються, відповідно до ч.2 ст.268 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Головуючий: Л. Ю. Фарина