Справа № 712/2474/22
Провадження №2/712/1607/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 червня 2022 року м. Черкаси
Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:
головуючого/судді - Троян Т.Є.
при секретарі - Ліпатовій Н.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення,
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення, посилаючись на те, що їй на праві власності належить 9/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 про АДРЕСА_2 . Власником 18/100 частин даного житлового будинку є її син ОСОБА_3 . Частки частин житлового будинку не виділені в натурі, але відокремлені одна від одної як повноцінні квартири з усіма комунікаціями та комунальними послугами, на які відкриті особові рахунки. Квартира АДРЕСА_2 має 27/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Вказала, що за даною адресою зареєстрований її племінник ОСОБА_2 , який не являється власником жодної частки будинку. Зазначила, що відповідач не проживає за адресою: АДРЕСА_2 з 01.01.2013 року, не оплачує комунальних послуг та не бере участі у його утримані, не отримує кореспонденцію і взагалі не цікавиться житлом. Належних відповідачеві речей в будинку немає. Зазначила, що перешкод в користуванні житловим приміщенням вона відповідачеві не чинила. Він добровільно визначив собі інше місце проживання і спірним жилим приміщенням не користується понад 9 років без поважних причин. Тому позивач змушена нести додаткові витрати, пов`язані з надлишковою оплатою комунальних послуг. Просить суд виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення; визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_3 .
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 12.04.2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін.
У передбачений законодавством термін відповідач відзиву до суду не скерував.
Позивач в судове засідання не з`явилася, скерувала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення по справі не заперечувала.
Відповідач в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений, із заявами до суду не звертався.
Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, скерував заяву про розгляд справи без його участі, позовну заяву підтримав у повному обсязі.
Представник третьої особи Управління з питань державної реєстрації ЧМР в судове засідання не з`явився, до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника, при вирішенні справи покладались на розсуд суду.
Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Зі згоди позивача, відповідно до ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного та житлового законодавства.
Судом встановлено наступне: відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 28.04.1994 року, видане Органом приватизації Соснівського райвиконкому, будинок по АДРЕСА_1 належав на праві приватної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Згідно з Договором дарування 9/100 частин житлового будинку від 10.04.2010 року, ОСОБА_1 , яка діяла від імені ОСОБА_4 , подарувала ОСОБА_3 9/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд за АДРЕСА_1 .
Як вбачається з Будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_4 , ОСОБА_1 належить 9/100 будинку, ОСОБА_3 18/100 зазначеного будинку.
Відповідно до копії паспорта відповідача серії НОМЕР_1 виданого 20.12.2005 року, та Будинкової книги, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 з 30.11.2010 року.
Водночас, Актом опитування сусідів № 370 від 05.10.2017 року встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично не проживає за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_5 .
Відповідно до Довідки з місця проживання та про склад сім`ї № 34 від 29.03.2022 року зазначено, що за адресою АДРЕСА_5 фактично проживає дві особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав за вищевказаною адресою до 2013 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для особистого проживання, проживання членів їх сімей, інших осіб і розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності.
У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ч. 1ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Таким чином, виходячи із вказаних положень закону, особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у випадку, коли вона була відсутня в ньому понад шість місяців і без поважних причин.
Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Аналізуючи зібрані по справі докази суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентним (уповноваженим державою) органом, зокрема, на підставі остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням та ін.).
Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації.
Що стосується позовних вимог про виселення відповідача, суд зазначає наступне.
Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення (частина перша статті 116 ЖК УРСР).
Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 ЖК УРСР вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.
У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів Житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
Закон встановлює як умову виселення осіб, винних у руйнуванні або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнування або псування здійснювалися з вини наймача.
Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім`ї, що спільно проживають з ним.
Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір`ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.
Як роз`яснено у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів Житлово-будівельного кооперативу, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
Оскільки позивачка не надала суду доказів про те, що до ОСОБА_2 були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, поведінка була предметом розгляду органів поліції, прокуратури, суду, громадських організацій), крім того, в позовній заяві зазначила, що відповідач не користується житлом вже понад 9 років, добровільно визначив собі інше місце проживання, у суду відсутні підстави у виселенні відповідача в порядку ст. 116 ЖК УРСР.
Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість вимог позову в частині визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням.
Оскільки позивача при зверненні до суду звільнено від сплати судового збору, позовні вимоги задоволено частково, то відповідно до ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача в дохід держави підлягає судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог в сумі 496,20 грн.
Керуючись ст.ст. 6, 12, 13, 18, 141, 263, 265, 268, 279, 280-283 ЦПК України, ст.ст. 316, 317, 383, 391, 405 ЦК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_5 ).
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 витрати на оплату судового збору в розмірі 496,20 грн. (чотириста дев`яносто шість гривень 20 коп.)
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ).
Третя особа: ОСОБА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Третя особа: Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради, юридична адреса: м. Черкаси, вул. Благовісна, 170.
Рішення може бути оскаржено в загальному порядку до Черкаського апеляційного суду через місцевий суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлений 08.06.2022.

Головуючий Т.Є.Троян