ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 7663618/18
Номер провадження 22ц / 819/100/22
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 року Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Приходько Л.А. (суддя-доповідач)

суддів: Базіль Л.В.,

Майданіка В.В.,

секретар Дундич А.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Регіональне відділення Фонду державного майна в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та в м. Севастополі,

відповідач Херсонська міська рада,

третя особа Херсонська товарна біржа «Алмаз»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Регіонального відділення Фонду державного майна в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та в м. Севастополі на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 квітня 2021 року у складі головуючого судді Майдан С.І.,

встановив:

02 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та в м. Севастополі, третя особа Херсонська товарна біржа «Алмаз» про визнання договору купівлі-продажу частини житлового будинку дійсним та визнання права власності на частину житлового будинку.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що 26 березня 2001 року на Херсонській товарній біржі «Алмаз» між та державою в особі директора Комерційного центру «Професіонал» було укладено договір купівлі-продажу 46/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за №34. Право власності на вказану частку будинку було зареєстровано ХДТБІ в реєстровій книзі №5 за реєстровим №911.

Ще до придбання частини житлового будинку позивач зареєструвалася у ньому, проте, в теперішній час позивачу стало відомо, що вона не може розпорядитися належною їй частиною житлового будинку, оскільки нерухоме майно придбано на біржових торгах. На сьогоднішній момент нотаріально посвідчити договір, укладений на товарній біржі, неможливо, тому що відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Враховуючи зазначене, позивачка просила визнати дійсним купівлі-продажу 46/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 26 березня 2001 року між позивачем та державою в особі директора Комерційного центру «Професіонал», зареєстрований на Херсонській товарній біржі «Алмаз» за реєстровим №34; та визнати за нею право власності на 46/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 21 серпня 2018 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено Херсонську міську раду.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 16 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано дійсним купівлі-продажу 46/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 26 березня 2001 року між ОСОБА_1 та Державою в особі директора Комерційного центру «Професіонал», зареєстрований на Херсонській товарній біржі «Алмаз» за реєстровим №34.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 46/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимог суд першої керувався тим, що позивач як покупець повністю виконав умови договору купівлі - продажу житлового будинку, сплатив за придбане майно визначену договором суму, договір у відповідності з вимогами ч.2 ст.227 ЦК УРСР був зареєстрований в Херсонському БТІ. У передбаченому законом порядку угода купівлі - продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною. Реєстрація у Херсонському БТІ 26 березня 2001 року за позивачем права власності на 46/100 частини спірного житлового будинку на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на серпень 2001 року не суперечила чинному законодавству.

В апеляційній скарзі Регіональне відділення Фонду державного майна в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та в м. Севастополі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при постановлені оскаржуваного рішення суду, на думку скаржника, не врахував, що надані позивачем докази не містять жодних доводів, які б свідчили, що вказаний об`єкт нерухомого майна, а саме житловий будинок розташований за адресою АДРЕСА_1 , належить до сфери управління Регіонального відділення. Зазначивши, що висновок суду, що саме Регіональне відділення має відповідати за заявленими позовними вимогами про визнання договору купівлі-продажу частини житлового будинку дійсним та визнання права власності на частину житлового будинку є хибним та не відповідає вимогам чинного законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Токаленко В.М. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, зазначивши, що рішення суду, на її думку, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник Регіонального відділення Фонду державного майна в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та в м. Севастополі Кулініч В.О. апеляційну скаргу підтримав за обставинами викладеними у скарзі. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що позовні вимоги заявлені до неналежних відповідачів.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Токаленко В.М. заперечуючи проти апеляційної скарги зазначили, що, на їх думку, рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні. Просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник Херсонської міської ради, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Наслідки неявки в судове засідання учасників справи в суд апеляційної інстанції визначені статтею 372 ЦПК України, згідно якої суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи наведене, неявка представника Херсонської міської ради, належним чином повідомленого про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з частинами 1, 2, 4 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам закону не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 20 грудня 2000 року державним нотаріусом Третьої Херсонської державної нотаріальної контори Голодюк О.М, зареєстрованого в реєстрі за №2-2122, до держави в особі Державної податкової інспекції у м. Херсоні, на підставі статті 555 ЦК Української РСР, за правом спадкування перейшло майно ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спадкове майно складається з 46/100 частин жилого будинку АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 560,0кв.м.

26 березня 2001 року між державою в особі директора Комерційного центру «Професіонал» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу 46/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який був зареєстрований на товарній біржі «Алмаз» в журналі реєстрації біржових угод за №34 від 26 березня 2001 року.

Відповідно до умов вказаного договору продаж вчинено за 862.00грн., які покупець зобов`язаний сплатити на р/р ХТБ «Алмаз»( пункт 2 ).

Згідно пункту 3 вказаного договору покупець визначений шляхом проведення прилюдних біржових торгів, згідно протоколу №49 від 19 березня 2001 року.

Право власності на вказану частку будинку зареєстровано 25 квітня 2002 року ХДТБІ в реєстровій книзі №5 за реєстровим №911.

Згідно будинкової книги на житловий будинок АДРЕСА_1 , місце проживання ОСОБА_1 у спірному будинку зареєстровано з 14 жовтня 1998 року.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 послалася на те, що на теперішній час вона позбавлена можливості нотаріально посвідчити договір укладений на біржі, оскільки відповідно до статті 15 Закону України «Про товарні біржі» угоди, зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо це право не визнається іншою собою, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на зазначені норми та враховуючи, що правочин за своїм змістом та формою має відповідати вимогам законодавства, чинним на момент його укладення, у справі, що переглядається, мають бути застосовані положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР.

Згідно зі статтею 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

У статті 9 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що член товарної біржі має право сам або через свого представника здійснювати біржові операції на біржі та одержувати за це винагороду.

Згідно з частиною другою статті 15 цього ж Закону угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Виходячи з положень статті 227 ЦК Української РСР, нотаріальна форма договору купівлі-продажу нерухомого майна є обов`язковою.

За правилом статті 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 травня 2020 року у справі № 661/3706/17 (провадження № 61-37644св18).

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 50 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом наведеної норми процесуального права, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову.

Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

В пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 635/7642/16-ц (провадження № 61-42670св18) вказано, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просила визнати дійсним договір купівлі-продажу 46/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 26 березня 2001 року між нею та державою в особі директора Комерційного центру «Професіонал», зареєстрований на Херсонській товарній біржі «Алмаз» за реєстровим №34 та визнати за нею право власності на вказану частину житлового будинку.

З матеріалів справи вбачається, що на час укладення договору право на спірне майно перейшло в порядку спадкування до держави в особі Державної податкової інспекції у м. Херсоні, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого 20 грудня 2000 року державним нотаріусом Третьої Херсонської державної нотаріальної контори Голодюк О.М, зареєстрованого в реєстрі за №2-2122.

Сторонами договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна є держава та ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Згідно частини 1 статті 6 цього ж Закону Фонд державного майна України здійснює свої повноваження безпосередньо і через регіональні відділення в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі та представництва у районах та містах, створених Фондом державного майна України, у разі необхідності.

Відповідно до положення про Регіональне відділення Фонду державного майна в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та в м. Севастополі - Регіонале відділення є територіальним органом Фонду державного майна України, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, оцінки, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління.

Станом на час виникнення спірних відносин діяльність Фонду державного майна України регулювалась Тимчасовим положенням про Фонд державного майна України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 07 липня 1992 року № 2558-ХІІ, відповідно до якого Фонд державного майна України є державним органом , який здійснює державну політику в сфері приватизації державного майна, виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю.

Як Законом України «Про Фонд державного майна України», так і Тимчасовим положенням про Фонд державного майна України, Фонд не наділений повноваженнями на реалізацію майна, що перейшло у власність до держави за правом успадкування.

Враховуючи наведене, а також те, що Регіональне відділення Фонду державного майна в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та в м. Севастополі не є стороною договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про відсутність у Регіональне відділення Фонду державного майна в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та в м. Севастополі обов`язку відповідати за позовом.

На час виникнення спірних відносин розпорядження майном, що перейшло у власність держави було врегульовано Порядком обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1998 року №1340 (далі - Порядок) дія якого, відповідно до підпункту 8 пункту 1 Порядку, поширювалась на майно, що за правом успадкування перейшло у власність держави, а також Інструкцією про порядок обліку, оцінки й реалізації конфіскованого майна, майна, що за правом спадкоємства перейшло у власність держави, та скарбів, затвердженою наказом Головної державної податкової інспекції України 06 червня 1993 року №20 (далі Інструкція), яка, відповідно до пункту 1 Інструкції, встановлює порядок обліку, оцінки й реалізації майна, що за правом спадкоємства перейшло у власність держави.

Пунктом 8 Інструкції облік, вжиття заходів по охороні, оцінці і реалізації переданих державним податковим інспекціям конфіскованого, безхазяйного, спадкового майна та скарбів покладено на державні податкові інспекції.

Зі змісту підпункту 1 пункту 9 Порядку вбачається, що майно, зокрема будівлі, споруди, житлові приміщення та їх частини, що за правом успадкування перейшли у власність держави , реалізується через біржові торги, аукціони у порядку встановленому законодавством України, відповідно до пунктів 12 і 13 цього порядку.

При цьому стартова ціна не повинна бути нижчою, ніж ціна, зазначена в акті опису, оцінки та передачі майна.

Згідно підпункту «а» пункту 16 Інструкції, будівлі (у тому числі житлові будинки) і споруди та їх частини безоплатно передаються у комунальну власність, якщо інше не передбачено законодавством.

Якщо передача цього майна у комунальну власність є недоцільною, воно може бути реалізоване на підставі рішення місцевого органу виконавчої влади у встановленому порядку з зарахуванням коштів до Державного бюджету.

Відомості щодо передачі Державною податковою інспекцією у м. Херсоні, спірного нерухомого майна, 46/100 частин жилого будинку АДРЕСА_1 у комунальну власність відсутні.

Так, з листа Департаменту міського господарства Херсонської міської ради від 14 січня 2022 року №01-36-26/18 вбачається, що інформація щодо передачі вищезазначеного будинку на облік управлінню житлового господарства та головного управління з питань життєдіяльності міста виконавчого комітету Херсонської міської ради у період часу з 20 грудня 2000 року по 26 березня 2001 року відсутня.

Отже, враховуючи, що спірне майно у комунальну власність не передавалось, Херсонська міська рада участі у реалізації спірного майна не приймала, стороною договору купівлі-продажу не була, обов`язок відповідати за цим позовом у Херсонської міської ради, яку судом першої інстанції залучено до участі у справі в якості співвідповідача, також відсутній.

Оскільки, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, право на спірне нерухоме майно в порядку спадкування перейшло до держави в особі Державної податкової інспекції у м. Херсоні, а, відповідно до положень Порядку та Інструкції, зазначених вище, вжиття заходів щодо реалізації спадкового майна, переданого державним податковим інспекціям покладена саме на державні податкові інспекції, належним відповідачем у спірних правовідносинах має бути держава в особі Державної податкової інспекції у м. Херсоні (її правонаступників), яка до участі у справі як відповідач (співвідповідач) залучена не була.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у задоволені позову.

Суд першої інстанції не врахував наведеного, не встановив належності відповідачів, та дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції відповідно до вимог статті 376 ЦПК України, слід скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 відмовити.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та в м. Севастополі задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 квітня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.А. Приходько

Судді: Л.В. Базіль

В.В. Майданік