Справа № 530/132/22
Номер провадження 4-с/530/3/22

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2022 року Зіньківський районний суд Полтавської області у складі: головуючого судді Должко С.Р., секретаря Павловської В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні м.Зіньків скаргу

ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 до Головного державного виконавця Благадир Дмитра Григоровича Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), місце знаходження: м.Полтава, вул.Героїв-Пожежних, 13, Полтавської області; боржник: Зіньківське виробниче управління житлово-комунального господарства Зіньківської міської ради, фактична адреса: Зіньків, вул.Дроздівська, 117, Полтавського району Полтавської області на рішення дії та бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Благадир Дмитра Григоровича, -

ВСТАНОВИВ:

Скаржник ОСОБА_1 звернулася до Зіньківського районного суду Полтавської області зі скаргою на рішення дії та бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Благадир Дмитра Григоровича до Головного державного виконавця Благадир Дмитра Григоровича Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), місце знаходження: м.Полтава, вул.Героїв-Пожежних, 13, Полтавської області; боржник: Зіньківське виробниче управління житлово-комунального господарства Зіньківської міської ради, фактична адреса: Зіньків, вул.Дроздівська, 117, Полтавського району Полтавської області.

Ухвалою суду від 10.03.2022 року скаргу ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 до Головного державного виконавця Благадир Дмитра Григоровича Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), місце знаходження: м.Полтава, вул.Героїв-Пожежних, 13, Полтавської області; боржник: Зіньківське виробниче управління житлово-комунального господарства Зіньківської міської ради, фактична адреса: Зіньків, вул.Дроздівська, 117, Полтавського району Полтавської області на рішення дії та бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Благадир Дмитра Григоровича прийнято до розгляду.

В судове засідання скаржник з"явилася, представник відділу примусового виконання рішень УЗПВР у Полтавській області Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Д.Г.Благадир не з"явився, належним чином повідомлений, представник боржника Зіньківського ВУЖКГ в судове засідання не з"явився, направив заяву про розгляд скарги без його участі.

Відповідно до Указу Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19, постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2020 року №215 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211», рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року, доручення регіональної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій №3/2020 від 13 березня 2020 року, рішення ради суддів України від 17.03.2020 року № 19 встановлено обмеження.

Відповідно до рішення Ради Суддів України від 16.03.2020 року рекомендовано громадянам та іншим учасникам судових засідань подавати до суду заяви про розгляд справ у їх відсутності за наявними в справі матеріалами.

Зачитавши заяву скаржника та дослідивши наявні матеріали справи суд приходить до висновку.

Відповідно до ст. 450 ЦПК України, скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Судом встановлено, що 28.01.2022 року, ОСОБА_1 , як сторона виконавчого провадження отримала Постанову ВП № 65067588 від 25.01.2022 року, винесену головним державним виконавцем Благадир Дмитром Григоровичем, про повернення виконавчого документа стягувачу (виконавчий лист № 1607/1885/2012 виданий 15.03.2021 р. Зіньківським районним судом про стягнення із Зіньківського виробничого управління житлово - комунального господарства Полтавської області на користь ОСОБА_1 48976,47 грн. заборгованості по недонарахованій заробітній платі, 19158,25 грн. заборгованості по компенсації за невикористану відпустку та 3475 грн. за витрати, пов`язані з проведенням експертизи.

Підставою повернення виконавчого документа стягувачу стала відсутність у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

ОСОБА_1 вважає зазначену постанову незаконною, та такою, що порушує її права з наступних підстав:

Відповідно до ст.2 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інші Закони, нормативно - правові акти, прийняті на їх виконання.

Частина 5 статті 124 Конституції України передбачає, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено обов`язковість виконання судових рішень; невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність установлену законом.

За ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» завершальною стадією судового провадження є виконавче провадження, тобто сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів у разі невиконання їх у добровільному порядку.

За ст. 5 цього Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби.

За ст. 10 Закону державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст. ст. 3 та 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» завданням органів державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено Законом.

Діяльність органів державної виконавчої служби здійснюється з дотриманням принципів:

1)Верховенства права;

2)Законності;

3)Незалежності;

4)Справедливості, неупередженості та об`єктивності;

5)Обов`язковості виконання рішень;

6)Диспозитивності;

7)Гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами;

8)Розумності строків виконавчого провадження.

Всі ці принципи головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно - Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції Благадир Дмитром Григоровичем порушені.

Так, посилання на те, що у боржника відсутнє майно, а заходи по його розшуку виявилися безрезультатними , не відповідає дійсним обставинам справи.

14.04.2021 р. старшим державним виконавцем Битенко Н.В. винесена Постанова про розшуки майна боржника (ВП 65068357), яким оголошено в розшук майно боржника, зокрема транспортні засоби: АЗЛК - 2335, вантажний 1995 року випуску, червоного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , НОМЕР_3 ; ГАЗ-53, вантажний 1986 року, зеленого кольору, номер шасі НОМЕР_4 ; ГАЗ 52, вантажний 1965 року, номерний знак - НОМЕР_5 , жовтого кольору; УАЗ- 3151201, легковий 1986, зеленого кольору 7720 ПОА (копія постанови ВП № 65068357 від 14.04.2021 додаються).

Але це далеко не весь перелік майна, що належить Зіньківському ВУЖКГ, на яке оголошено розшук державним виконавцем та яким підприємство відповідає за своїми зобов`язаннями, про що скаржниця в письмовій формі повідомила старшого державного виконавця.

Зіньківському ВУЖКГ належать :

-автомобіль ГАЗ 53 державний номер НОМЕР_6 , Інвентарний номер 81,

-екскаватор державний номер НОМЕР_7 , інвентарний номер 116,

-автомобіль УАЗ державний номер НОМЕР_8 , інвентарний номер НОМЕР_9 ,

-автомобіль ВАЗ державний номер НОМЕР_10 , інвентарний номер122,

-автомобіль АЗЛК 2335 державний номер НОМЕР_11 , інвентарний номер 97,

-автомобіль Газ 3309 державний номер НОМЕР_12 , інвентарний номер 115,

-моторолер «Муравей» державний номер НОМЕР_13 , інвентарний номер 70,

-трактор ЮМЗ державний номері НОМЕР_14 , інвентарний номер 167,

-автомобіль ГАЗ 53 державний номер НОМЕР_15 , інвентарний номер 52,

-автомобіль ЗІЛ 131 державний номер НОМЕР_16 , інвентарний номер 56,

-трактор Т16 державний номер НОМЕР_17 , інвентарний 77,

-екскаватор державний номер НОМЕР_18 , інвентарний номер 65,

-автомобіль ГАЗ 52 державний номер НОМЕР_19 , інвентарний номер 87,

-автомобіль ГАЗ 53 державний номер НОМЕР_20 , інвентарний номер 82,

-автомобіль ГАЗ 53 державний номер НОМЕР_21 , інвентарний номер 71,

-автомобіль ГАЗ 3307 державний номер НОМЕР_22 , інвентарний номер 84,

-трактор ЮМЗ державний номер НОМЕР_23 , інвентарний номер 89,

-автомобіль ГАЗ 3309 державний номер НОМЕР_24 , інвентарний номер 204,

-автомобіль ГАЗ 53 державний номер НОМЕР_25 , інвентарний номер 72,

-бульдозер НОМЕР_26 державний номер НОМЕР_27 , інвентарний номер 183,

-автомобіль ЗАЗ 968М державний номер НОМЕР_28 , інвентарний номер 90,

-автомобіль УАЗ 3303 державний номер НОМЕР_29 , інвентарний номер 41,

-автомобіль ГАЗЕЛЬ комбі державний номер НОМЕР_30 , інвентарний номер 112,

-автомобіль ЗІЛ 130 державний номер НОМЕР_31 , інвентарний номер 182,

-автомобіль ГАЗ 52 державний номер НОМЕР_32 , інвентарний номер 86,

-причіп тракторний державний номер НОМЕР_33 , інвентарний номер 48,

-причіп тракторний державний номер НОМЕР_34 , інвентарний 88,

-автогрейдер державний номер НОМЕР_35 , інвентарний номер 181,

-компресор ПКСД-25Д, інвентарний номер 121,

-культиватор фрезерний, інвентарний номер 159,

-культиватор КПС4, інвентарний номер 119,

-плуг ПЛ 3-3,5, інвентарний номер 120,

-картоплесажалка, інвентарний номер 149,

-станок сверлільний, інвентарний номер 98,

-станок універсальний, інвентарний номер 101,

-станок деревообробний, інвентарний номер 102,

-станок наждачний, інвентарний номер 68,

-станок фугувальний, інвентарний номер 11,

-станок деревообробний, інвентарний номер 13,

-станок рейсмусний, інвентарний номер 14,

-станок заточний, інвентарний номер 15,

-станок фугувальний, інвентарний номер 16,

-станок токарний, інвентарний номер 23,

-станок циркулярний, інвентарний номер 28,

-станок кругло пильний, інвентарний номер 29,

-станок КДС2, інвентарний номер 18,

-станок фрезерний, інвентарний номер 19,

-станок кругло пильний, інвентарний номер 99,

-верстат УКБ 40, інвентарний номер 26,

-верстат фугувальний, інвентарний номер 22,

-верстат подільно - реєчний, інвентарний номер 27,

-станок циркулярний, інвентарний номер 31,

-станок заточний, інвентарний номер 24,

-пилорама, інвентарний номер 32,

-пилка маятникова, інвентарний номер ЗО,

-верстат КСМ 2, інвентарний номер 20,

-станок токарно - фрезений, інвентарний номер 123,

-станок циркулярний, інвентарний номер 12,

-електрозварювальний трансформатор, інвентарний номер 110,

-електрозварювальний трансформатор, інвентарний номер 125,

-зварювальний апарат, інвентарний номер 180,

-виробнича база по вул. Польовій, 9, м. Зіньків, Зіньківський р-н, Полтавська обл..

-виробнича база по вул. Шевченка, 30, м. Зіньків, Зіньківський р-н, Полтавська обл.

Крім того Зіньківському ВУЖКГ належали: копач шахтних колодязів КШК30, та форми для виготовлення ЖБ - кілець, автомобільний кран на базі ЗІЛ 130, цементовоз на базі ЗІЛ 130, причепний електрозварювальний апарат САК, дев`ять бетонозмішувачів, малоцінних матеріалів на суму 140000 грн (комп`ютери та інша оргтехніка, письмові столи, стільці, шафи та інше).

Відповідно до п. 2.6 Статуту Зіньківського ВУЖКГ, затвердженого рішенням дев`ятнадцятої сесії Зіньківської міської ради шостого скликання 11 травня 2012 року підприємство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах належного йому майна згідно з законодавством України; Підприємство не несе відповідальність за зобов`язаннями власника, а власник не несе відповідальності за зобов`язаннями Підприємства (копія додається).

Жодних фактичних дій по розшуку майна, яке належить Зіньківському ВУЖКГ на праві власності, головний державний виконавець Благадир Дмитро Григорович не здійснював, що підтверджується фактичними обставинами справи.

Значна частина майна, що належить Зіньківському ВУЖКГ, знаходиться на базі МКП « Зіньківський комунгосп» Зіньківської міської ради за адресою: м. Зіньків вул. Польова,9. Знаходиться там і УАЗ-3151201, державний номерний знак НОМЕР_36 , який ніби -то знаходиться в розшуку і якого ніби-то не знайдено. Жодних труднощів розшукати майно Зіньківського ВУЖКГ немає.

З даного факту ОСОБА_1 вбачає порушення її прав повною, беззаперечною бездіяльністю головного державного виконавця Благадир Дмитром Григоровичем.

Жодних мір державний виконавець не здійснив і по розшуку коштів, що належать Зіньківському ВУЖКГ і якими користуються, як і майном, треті особи.

Відповідно до ст. 53 Закону України « Про виконавче провадження» виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб.

Жодних фактичних дій по зверненню стягнення на майно, що належить Зіньківському ВУЖКГ і знаходиться та використовується третіми особами головний державний виконавець ОСОБА_2 не здійснював, чим систематично порушував законні права стягувача, а своїми діями (бездіяльністю) не забезпечив реального виконання рішення.

Зіньківське виробниче управління житлово - комунального господарства Зіньківської міської ради Полтавської області (далі - Зіньківське ВУЖКГ) надавало населенню послуги з централізованого водопостачання, водовідведення, теплопостачання та обслуговування житла за регульованими тарифами, нижчими від їх собівартості, які відповідно до п. 2 ч. 1 ст.7 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» (що діяв на момент правовідносин, які склалися), встановлювала для підприємства (Зіньківського ВУЖКГ) своїми рішеннями Зіньківська міська рада Полтавської області.

Відповідно до п. п. 3,4, 5,6 ст. 31 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» дотацію з різниці в тарифах Зіньківському ВУЖКГ зобов`язана виплатити Зіньківська міська рада. Виплата даної дотації передбачена договорами про надання послуг населенню з водопостачання, водовідведення, теплопостачання та обслуговування житла, які вкладались між Зіньківським ВУЖКГ як виконавцем послуг та Зіньківського міською радою як замовником послуг (копії договорів додаються).

Заборгованість Зіньківської міської ради перед Зіньківським ВУЖКГ за надані ним послуги населенню за регульованими тарифами становить 2,8 млн. грн. (докази заборгованості додаються).

Зіньківська міська рада дану суму заборгованості з дотації Зіньківському ВУЖКГ не сплатила, тобто кошти, які належать Зіньківському ВУЖКГ - знаходяться в Зіньківській міській раді. Державний виконавець не здійснив жодних виконавчих дій по стягненню коштів, що належать боржнику, як передбачає ст. 53 Закону України «Про виконавче провадження», чим порушені права стягувача.

03.05.2012 року в.о. начальника Зіньківського ВУЖКГ Рудь О.В., одноособово, без підпису головного бухгалтера підприємства, як того вимагає Статут підприємства, направив листи до установ, банків про зарахування грошових коштів, які належали Зіньківському ВУЖКГ, на рахунки іншого суб`єкта господарювання - МКП « Зіньківський комунгосп» (копії листів додаються).

В своїх листах в. о. начальника Зіньківського ВУЖКГ Рудь О.В. посилався на те, що кошти необхідно зарахувати іншому суб`єкту господарювання, тобто МКП «Зіньківський комунгосп» в зв`язку з тим, що змінився виконавець комунальних послуг, що не відповідало дійсним обставинам справи (МКП «Зіньківський комунгосп» всупереч чинному законодавству, так як підприємство не могло реально надавати житлово - комунальні послуги, Зіньківською міською радою 05.06.2012 року визначено виконавцем комунальних послуг).

Такого ж характеру листи з вимогою сплатити кошти за надані послуги Зіньківським ВУЖКГ на рахунки МКП «Зіньківський комунгосп» направляв директор МКП «Зіньківський комунгосп» Клочко Л.В. споживачам (копії листів додаються).

Листи не є платіжними документами.

Відповідно до ст.. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та п. 1.13 глави 1 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті встановлено правила використання платіжних інструментів: меморіального ордера, платіжного доручення, платіжної вимоги, розрахункового чеку, акредитива.

П.2.1 глави 2 «Загальні правила документообігу» цієї Інструкції встановлено, що розрахункові документи складаються лише на бланках, форми яких наведені в додатках до цієї Інструкції.

Таким чином, МКП «Зіньківський комунгосп» отримав від Зіньківського ВУЖКГ лише за три місяці 2012 року «подарунок» близько 1 млн. грн., на які теж головний державний виконавець не наклав арешт, як того передбачає закон, адже дані кошти належать Зіньківському ВУЖКГ і якими неправомірно заволоділо та користується МКП «Зіньківський комунгосп».

Платоспроможність Зіньківського ВУЖКГ знайшла своє підтвердження і в рішенні Господарського суду Полтавської області, яким 05.03.2019 року винесено ухвалу № 917/142/19 про відмову у відкритті провадження у справі про банкрутство Зіньківського виробничого управління житлово - комунального господарства в зв`язку з порушенням порядку ліквідації юридичної особи відповідно до Закону.

Дане рішення суду залишив без змін Східний Апеляційний Господарський Суд 08.04.2019 року. В ході розгляду справи суд встановив, що відповідно до Статуту підприємства, наданого головою ліквідаційної комісії до заяви, Зіньківське ВУЖКГ є юридичною особою, що здійснює господарську діяльність на засадах повної самостійності, діє на принципах повного господарського розрахунку, веде бухгалтерський облік, статистичну звітність. Майно підприємства становлять основні фонди та обігові кошти, а також інші матеріальні та фінансові ресурси, вартість яких відображається в самостійному балансі. Статутний капітал підприємства становить 2 248 316,93 грн..

Колегія суддів прийшла до висновку, що проміжний ліквідаційний баланс Зіньківського ВУЖКГ, який подано до суду, не відображає реального стану як активів, так і пасивів боржника, отже, не відображає реальний фінансовий стан підприємства, а також належними доказами не доведено неможливості задовольнити вимоги кредиторів у повному обсязі в процедурі добровільної ліквідації (копія рішення додається).

Невиконання судового рішення протягом такого тривалого часу порушує основні засади виконавчого провадження - обов`язковості виконання рішень, розумності строків виконавчого провадження. Хоча закон і не містить поняття «розумності строків», проте зволікання у вчиненні виконавчих дій не свідчить про дотримання зазначеного вище принципу. Крім того, діяльність державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження, це сукупність дій направлених на кінцевий результат - виконання судового рішення.

Ст. 48 Конституції України, передбачено, що кожен громадянин має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

У зв`язку з цим, ОСОБА_1 звертається до суду зі скаргою на на рішення дії та бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Благадир Дмитра Григоровича.

Статтею 19 Конституції України, передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 19 Конституції України, зобов`язує орган влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Отже, юридичне поняття «на підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен бути утворений в порядку, визначеному Конституцією та законами України та зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

Юридичне поняття «У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, встановлених законами.

Юридичне поняття «У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури вчинення дії, і повинен обирати лише встановлені законом способ правомірної поведінки при реалізації своїх владних повноважень.

Так, умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено, зокрема та не обмежуючись, Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII та Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

За статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону.

Завданням органів державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (статті 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).

Виконавчі дії - це заходи примусового виконання, перелік яких міститься в ст. 10 названого Закону, а саме: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувану предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частин 1-2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Окрім наведеного, відповідно до частин 4 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Разом з тим, 05.10.2016 набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішення, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року №2832/5.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. В свою чергу, ст. 18 Закону №606- XIV встановлювала, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення (частина 5 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження») Виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника (ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець повинен періодично проводити перевірки з метою належного виконання рішення суду. Такі перевірки мають вчинятися державним виконавцем систематично, доказів дотримання та виконання даного пункту (вимоги законодавства) суду не надано.

Наведена правова позиція законодавця підтверджена судовою практикою, зокрема Постановою Верховного Суду від 23 серпня 2018 року у справі №911/167/17.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі «Глоба проти України» , №15729/07, від 05.07.2012).

Законодавцем передбачений чіткий порядок здійснення дій у виконавчому провадженні. Враховуючи те, що державний виконавець наділений владними повноваженнями, то він повинен дотримуватись цих вимог законодавства з метою забезпечення максимального дотримання засад, передбачених ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема, такими засадами є - верховенство права, законність, справедливість, неупередженість та об`єктивність, гласність та відкритість виконавчого провадження. Разом з тим, порушення зазначених засад має наслідком порушення безпосередньо прав сторін виконавчого провадження, в тому числі Позивача (скаржника) .

При цьому здійснення державним виконавцем комплексу дій, які визначені законом, будуть вважатися належними у разі вжиття останнім усіх необхідних (можливих) заходів у їх передбаченій нормативно-правовим актом певній послідовності для повного виконання виконавчого документу у встановлені законом строки, з дотриманням прав учасників виконавчого провадження - стягувана та боржника.

Згідно ч. 2 ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження», розшук боржника - юридичної особи, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням. У разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника виконавець виносить постанову про такий розшук, яка є обов`язковою для виконання поліцією.

Відповідно до ч. 8 ст. 48 Закону №1404-VIII виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Періодичність проведення таких перевірок чітко визначена Законом України «Про виконавче провадження», тобто такі перевірки не мають вчинятися державним виконавцем одноразово.

У свою чергу, відсутність обгрунтованого висновку стосовно належного та повного вчинення державним виконавцем визначених законом дій щодо розшуку майна боржника дає підстави вважати передчасним висновок про відсутність такого майна у боржника, та як результат про передчасність наявності підстав для посилання на неможливість виконання судового рішення за рахунок відсутності майна у Боржника - адже, відсутність майна у Боржника належним чином не підтверджена, а наявність майна у Боржника належним чином не перевірена.

Посилання на предмет того, що відповідно до абз. 3 ч. 5 ст. 13 Закону №1404-VIII порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури передбаченої цим Законом. Дана норма не звільняє державного виконавця від встановленого ч. 1ст. 18 Закону № 1404-V111 обов`язку вживати, а не загальних строків, здійснення виконавчого провадження та періодичності перевірки майнового стану боржника.

Наведена правова позиція законодавця підтверджена судовою практикою, зокрема. Постановою Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №915/1294/13.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення Європейського суду з прав людини від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції»).

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України, встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Закону України від 02 червня 2016 року N 1404-VIII «Про виконавче провадження» та з метою приведення нормативно-правових актів у відповідність до вимог чинного законодавства, наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року №2832/5 затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішення.

Відповідно до пункту 6 Інструкції з організації примусового виконання рішення, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року №2832/5, під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За змістом пунктів 9-11 інструкції з організації примусового виконання рішення, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року №2832/5, вимога виконавця є письмовим документом, який складається у випадках, передбачених Законом, та є обов`язковою для виконання органами, установами, організаціями, посадовими особами і фізичними особами щодо надання державному виконавцю документів або їх копій, необхідних для здійснення його повноважень, вчинення інших дій, необхідних для виконання рішення. Вимога підписується виконавцем та надсилається поштою чи іншими засобами зв`язку або вручається виконавцем особі, яка зобов`язана вчинити дії. Доручення виконавця є письмовим документом, який складається у випадках, передбачених Законом щодо проведення окремих виконавчих дій органами, установами, організаціями, посадовими особами і фізичними особами. Запит виконавця є письмовим документом, який є обов`язковим для виконання органами, установами, організаціями, посадовими особами і фізичними особами щодо надання виконавцю інформації, документів або їх копій, необхідних для здійснення його повноважень. Отримана інформація використовується органами державної виконавчої служби (приватним виконавцем) виключно із службовою метою.

Враховуючи вище перераховані службові повноваження, головний державний виконавець Благадир Д.Г. будучи наділеним владними повноваженнями, в часі не виконує свої прямі обов`язки, в частині не виконання виконавчого провадження відкритого за виконавчим листам виданим Зіньківським районним судом в Полтавській області з примусового виконання рішення Зіньківського районного суду в Полтавській області.

Вказані порушення законодавства та бездіяльність відповідача при виконані своїх обов`язків, порушують саме Конституційне право Скаржника.

Частиною 1 ст. 46 Конституції України, передбачено, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідач зазначає, що на виконанні у відділі перебувало зведене виконавче провадження за № 65519500 про стягнення з Зіньківського виробничого управління житлово-комунального господарства Зіньківської міської ради на користь фізичних осіб заборгованості на загальну суму 782 726,01 грн..

Виконавче провадження № 65067588, відкрите на виконання виконавчого листа № 1607/1885/2012, виданого 15.03.2021 Зіньківським районним судом Полтавської області про стягнення з Зіньківського виробничого управління житлово-комунального господарства Зіньківської міської ради на користь ОСОБА_1 48 976,47 грн. заборгованості по недорахованій заробітній платі, 19 158,25 грн. заборгованості по компенсації за невикористану відпустку та 3 475,00 грн. за витрати, пов`язані з проведенням експертизи, включено до складу зведеного виконавчого провадження № 65519500, яке об`єднано 24.04.2018.

Частиною 4 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Згідно інформації Державної фіскальної служби України боржником відкрито розрахункові рахунки в банківських установах, на які в межах зведеного виконавчого провадження № 65519500, постановами державного виконавця від 14.04.2021 та 09.09.2021 накладено арешт.

В межах зведеного виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт на рухоме та нерухоме майно боржника та внесено відомості до відповідних реєстрів. Згідно з Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна нерухоме майно боржника не зареєстроване.

Згідно Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, все рухоме майно, а саме ТЗ марки (АЗЛК, ГАЗ та УАЗ) Зіньківського виробничого управління житлово-комунального господарства Зіньківської міської ради арештовано. (Іншого рухомого майна відповідно до відповіді з ТСЦ 5345 та МВС за боржником не зареєстровано). З яких державним виконавцем ТЗ марки ГАЗ та УАЗ через електронні торги ДП «СЕТАМ» реалізовано 23.04.2018 (протокол №№ 328386 та 272609). Грошові кошти перераховані сторонам зведеного виконавчого провадження № 65519500.

Також встановлено, що за адресами підприємства-боржника м. Зіньків, вул. Шевченка, 30А та Шевченка,30Є, боржник має земельні ділянки на праві користування, які належать Зіньківській міській раді.

Крім цього, державним виконавцем встановлено, що боржник господарської діяльності не здійснює, каса на підприємстві відсутня, іншого майна на яке можливо звернути стягнення за зазначеною адресою не виявлено, балансова книга відсутня.

Державним виконавцем до банківських установ направляються платіжні вимоги з метою списання коштів з арештованих рахунків боржника. Кошти на рахунок відділу не надходили.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону виконавчий документ повертається стягувачу, зокрема, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Крім того, у випадку, згідно з положеннями ч. 5 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Враховуючи те, що державним виконавцем здійснено ряд дій, пов`язаних із розшуком майна та коштів на рахунках боржника, в ході яких встановлено, що таке майно не підлягає зверненню до стягнення, кошти, на які таке стягнення можна звернути у боржника, також відсутні, виконавчий документ було повернуто стягувану без виконання.

Постанова державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу винесена державним виконавцем правомірно, а сам факт повернення виконавчого документа стягувану без виконання не порушує прав та законних інтересів останнього у зв`язку із можливістю повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання.

У відзиві на скаргу представник відповідача вказує на законність вчинених ним дій та відмову в заядоволенні скарги.

Представник боржника, Зіньківського виробничого житлово-комунального підприємства, Тараненко С.О. у своїй заяві зазначає, що Зіньківське ВУЖКГ знаходиться в стані ліквідації за рішенням засновника - Зіньківської міської ради . Станом 13.06.2022 року будь-яке майно (рухоме, нерухоме) грошові кошти та доходи в Зіньківському ВУЖКГ відсутні.

А тому в задоволення скарги просить відмовити.

З`ясувавши обставини справи, оцінивши надані судді докази, суд приходить до наступного.

ОСОБА_1 , як сторона виконавчого провадження отримала Постанову ВП № 65067588 від 25.01.2022 року, винесену головним державним виконавцем Благадир Дмитром Григоровичем, про повернення виконавчого документа стягувачу (виконавчий лист № 1607/1885/2012 виданий 15.03.2021 р. Зіньківським районним судом про стягнення із Зіньківського виробничого управління житлово - комунального господарства Полтавської області на користь ОСОБА_1 48976,47 грн. заборгованості по недонарахованій заробітній платі, 19158,25 грн. заборгованості по компенсації за невикористану відпустку та 3475 грн. за витрати, пов`язані з проведенням експертизи.

Підставою повернення виконавчого документа стягувачу стала відсутність у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Однак, платоспроможність Зіньківського ВУЖКГ знайшла своє підтвердження і в рішенні Господарського суду Полтавської області, яким 05.03.2019 року винесено ухвалу № 917/142/19 про відмову у відкритті провадження у справі про банкрутство Зіньківського виробничого управління житлово - комунального господарства в зв`язку з порушенням порядку ліквідації юридичної особи відповідно до Закону.

Дане рішення суду залишив без змін Східний Апеляційний Господарський Суд 08.04.2019 року. В ході розгляду справи суд встановив, що відповідно до Статуту підприємства, наданого головою ліквідаційної комісії до заяви, Зіньківське ВУЖКГ є юридичною особою, що здійснює господарську діяльність на засадах повної самостійності, діє на принципах повного господарського розрахунку, веде бухгалтерський облік, статистичну звітність. Майно підприємства становлять основні фонди та обігові кошти, а також інші матеріальні та фінансові ресурси, вартість яких відображається в самостійному балансі. Статутний капітал підприємства становить 2 248 316,93 грн..

Колегія суддів прийшла до висновку, що проміжний ліквідаційний баланс Зіньківського ВУЖКГ, який подано до суду, не відображає реального стану як активів, так і пасивів боржника, отже, не відображає реальний фінансовий стан підприємства, а також належними доказами не доведено неможливості задовольнити вимоги кредиторів у повному обсязі в процедурі добровільної ліквідації (копія рішення додається).

Невиконання судового рішення протягом такого тривалого часу порушує основні засади виконавчого провадження - обов`язковості виконання рішень, розумності строків виконавчого провадження. Хоча закон і не містить поняття «розумності строків», проте зволікання у вчиненні виконавчих дій не свідчить про дотримання зазначеного вище принципу. Крім того, діяльність державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження, це сукупність дій направлених на кінцевий результат - виконання судового рішення.

Ст. 48 Конституції України, передбачено, що кожен громадянин має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Бездіяльність - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, тобто не вчинення дій, які особа повинна була і могла вчинити, в даному випадку на виконання Закону України «Про виконавче провадження».

В силу приписів норм Закону України Про виконавче провадження та Інструкції з організації примусового виконання рішення, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року №2832/5, перепон (відвертої бездіяльності), вжити заходи примусового виконання, про котрі не вперше клопоче Позивач (скаржник) у органу ДВС не існує.

За приписами частини першої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавче провадження № 65067588 включено до складу зведеного виконавчого провадження № 65519500. Відповідно до ч. 1 ст. 477 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до постанови від 25.01.2022 року головним державним виконавцем Благадир Д.Г. виведено виконавче провадження № 65067588 відносно ОСОБА_1 із зведеного виконавчого провадження (а.с. 139) .І в той же день винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу (а.с.140).

Відповідно до ч.І ст. 448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглядав справу.

Відповідно до 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів ДВС щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Аналіз правових норм, передбачених частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням вимог статей 447, 448 ЦПК України та статей 339, 340 ГПК України у редакціях від 03 жовтня 2017 року, дає підстави зробити висновок, що в разі оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання судового рішення при виконані рішення, ухваленого за правилами цивільного судочинства, зазначена скарга розглядається судом, який ухвалив вказане рішення за правилами цивільного судочинства, а якщо скарга подається на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб ДВС щодо виконання судового рішення, ухваленого за правилами господарського судочинства, таку скаргу розглядає відповідний господарський суд, який ухвалив таке рішення за правилами господарського судочинства, відповідно.

Разом з тим ні в ЦПК України, ні в ГПК України не урегульовано порядок розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб ДВС щодо виконання судових рішень при вчиненні таких дій у зведеному виконавчому провадженні.

Спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, є чинний Закон України «Про виконавче провадження».

За правилами цього закону передбачено особливості виконання рішень у разі відкриття кількох виконавчих проваджень щодо одного боржника.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження.

Аналогічні вимоги містить Інструкція з організації примусового виконання рішень поширюється на випадки відкриття виконавчого провадження і вчинення виконавчих дій державним виконавцем.

Проаналізувавши вказані норми, можна зробити висновок, що при виконанні судових рішень діє правило існування одного виконавчого провадження про примусове виконання щодо одного боржника, незалежно від кількості судових рішень та юрисдикції, у яких вказані рішення, що підлягають примусовому виконанню, були ухвалені, та кількості стягувачів.

Також існує лише одна підстава для виведення виконавчого документа зі зведеного виконавчого провадження - це наявність підстав для завершення виконавчого провадження. При цьому таким правом наділений лише виконавець, який ухвалює відповідну постанову, що є його дискреційним повноваженням.

Однак, Східний Апеляційний Господарський Суд 08.04.2019 року залишив в силі Ухвалу господарського суду Полтавської області від 05.03.2019 року про відмову у відкритті провадження у справі про банктрутство.

Статтею 124 Конституції України, встановлено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на усій території України. При цьому держава Україна на своїй території повинна забезпечити реалізацію всіх прав, що випливають з Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі й права на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя (рішення у справах «Півень проти України» від 29.06.2004 заява № 56849/00, «Горнсбі Проти Греції» від 19.03.1997).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 29.06.2004 (заява № 18966/02) Високий суд нагадує практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1 (див. серед інших джерел, «Бурдов проти Росії», заява № 59498/00, § 40, ЄСПЛ 2002-ІП; «Ясіуньєне проти Латвії», заява № 41510/98, § 45, 6 березня 2003 року) - п. 53.

ЄСПЛ також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.

У справі «Фуклев проти України», заява № 71186/01 (рішення від 07.06.2005) ЄСПЛ вказав, що Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.

У пункті 43 рішення Європейського суду від 20.07.2004 р. по справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) суд зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд і водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 Конвенції як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Також у рішенні Європейського суду від 18.05.2004 р. по справі «Продан проти Молдови» суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з Прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін.

Варто наголосити на тому, що положення статті 26 Закону України Про виконавче провадження, не передбачає строк для добровільного виконання рішення суду Боржником, а навпаки, зобов`язує, приступити до його примусового виконання як момент відкриття виконавчого провадження, так і одразу після такого відкриття.

В п.п. 51-53 рішення Європейського Суду з прав людини від 15.01.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» зазначено, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь - якій з сторін. Ефективний доступ до суду включає виконання судового рішення без невиправданих затримок.У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно необгрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції.

Відділом з примусового виконання рішень УЗПВР ВС у Полтавській області Північно-Східного МРУ Міністерства юстиції (м. Суми) самостійно без правового обгрунтування, зроблено підміну понять при оцінці юридичних понять, обставин та фактів справи, та врахування їх у виконавчому провадженні №65067588 щодо примусового виконання виконавчого листа у судовій справі №1607/1885/2012, виданого 15.03.2021 року Зіньківський районним судом Полтавської області.

Верховний Суд у Постанові від 16 квітня 2018 року у справі №12/57, зокрема зазначив, що відповідно до Рішення Європейського суду з прав людини від 05.07.2012 у справі «Глоба проти України», Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", Reports 1997-П, п. 40; рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява N 59498/00, п. 34, ECHR 2002-ІП, та рішення від 6 березня 2003 року у справі "Ясюнієне проти Литви", заява N 41510/98, п. 27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (рішення від 7 червня 2005 року у справі "Фуклев проти України", заява N 71186/01, п. 84). Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Таким чином, помилковим є твердження, що посадові особи органу примусового виконання мають право щодо вжиття або не вжиття заходів примусового виконання. Державні виконавці мають виключно обов`язок на здійснення та вжиття заходів примусового виконання наказу суду, котрий кореспондується із правом вибору здійснення необхідного заходу такого примусового виконання. Адже, в противному випадку, вибір одного заходу примусового виконання і повна відмова від іншого примусового виконання, не відповідала б та порушувала вказані вище як рішення Європейського Суду, так і рішень Конституційного та Верховного судів.

Адже, зокрема, згідно із правовою позицією, котра викладена зокрема в пункті 15 Постанови Верховного суду від 13 лютого 2018 року у справі №923/182/13-г, судом зазначено про те, що відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом заходи в межах встановлених повноважень.

Поряд із цим, Позивач (Скаржник) зазначає та просить врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, котра викладена у Постанові від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15, згідно якої господарський суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень посилалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (пункт 7.43.)

Також, доречно зауважити те, що згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (постанова Великої Палати Верховного суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц.

Конституція - Основний Закон України.

Стаття 3 Коституції України вказує, що, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Стаття 8 Коституції України: в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Вказані неправомірні дії посадових осіб, наділених владними повноваженнями суперечать положенню ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ч. 1 статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Також нормами статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Тобто відповідачі, в особі посадових осіб виконавчої служби обмежують права Позивача (Скаржника) відповідно до ст. ст. 24, 64 Конституції України.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Верховний Суд у Постанові від 16 квітня 2018 року у справі №12/57, зокрема зазначив, що відповідно до Рішення Європейського суду з прав людини від 05.07.2012 у справі «Глоба проти України», Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", Reports 1997-П, п. 40; рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява N 59498/00, п. 34, ECHR 2002-ІП, та рішення від 6 березня 2003 року у справі "Ясюнієне проти Литви", заява N 41510/98, п. 27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (рішення від 7 червня 2005 року у справі "Фуклев проти України", заява N 71186/01, п. 84). Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Згідно із правовою позицією, котра викладена зокрема в пункті 15 Постанови Верховного суду від 13 лютого 2018 року у справі №923/182/13-г, судом зазначено про те, що відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом заходи в межах встановлених повноважень.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, котра викладена у Постанові від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15, згідно котрої господарський суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (пункт 7.43.)

Також доречно зауважити те, що згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі №487/10128/14-ц) .

У відповідності до пункту 9.7. Постанови Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року №9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» зі змінами внесеними Постановою від 29 травня 2013 року №9, котра на сьогодні є чинною, якщо обов`язок органу державної виконавчої служби вчинити певну дію прямо передбачено законом, але строк її вчинення не зазначений, то бездіяльність даного органу може бути оскаржена в будь-який час, коли скаржник дійде висновку про порушення у зв`язку із цією бездіяльністю його прав та охоронюваних законом інтересів, оскільки правопорушення є таким, що триває в часі.

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Щодо інших доводів сторін, то Європейський суд з прав людини неодноразово зазначає (Рішенням ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 (заява № 4909/04, п. 58 Рішення)), що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, п. 29).

Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст.12,13,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

На підставі наведеного та керуючись Законом України "Про виконавче провадження"ст. 247, 258-261,451 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Скаргу ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 до Головного державного виконавця Благадир Дмитра Григоровича Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), місце знаходження: м.Полтава, вул.Героїв-Пожежних, 13, Полтавської області; боржник: Зіньківське виробниче управління житлово-комунального господарства Зіньківської міської ради, фактична адреса: Зіньків, вул.Дроздівська, 117, Полтавського району Полтавської області на рішення дії та бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Благадир Дмитра Григоровича задоволити частково.

Визнати незаконною Постанову ВП№ 65067588 від 25.01.2022 року, винесену головним державним виконавцем Благадир Дмитром Григоровичем, про повернення виконавчого листа стягувачу.

Визнати бездіяльність головного державного виконавця Благадир Дмитра Григоровича щодо примусового виконання виконавчого листа № 1607/1885/2012, виданого 15.03.2021 р. Зіньківським районним судом про стягнення із Зіньківського виробничого управління житлово - комунального господарства Полтавської області на користь ОСОБА_1 48976, 47 грн. заборгованості по недонарахованій заробітній платі, 19158,25 грн. заборгованості по компенсації за невикористану відпустку та 3475 грн. за витрати, пов`язані з проведенням експертизи.

В іншій частині скаргу залишити без задоволення.

Стягти із Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), місце знаходження: м.Полтава, вул.Героїв-Пожежних, 13, Полтавської област на користь держави судові витрати в сумі 1386 (одну тисячу триста вісімдесят шість ) гривень 00 копійок.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути подано протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Зіньківського районного суду

Полтавської області С.Р. Должко