УХВАЛА

14 червня 2022 року

м. Київ

справа № 727/857/22

провадження № 61-4904ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 травня 2022 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 02 червня 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних за договором про утримання дітей та за договором про утримання матері спільних неповнолітніх дітей,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних за договором про утримання дітей та за договором про утримання матері спільних неповнолітніх дітей.

26 квітня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання недійсним договору від 29 травня 2019 року щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, участь батька в утриманні дітей та утриманні матері.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 04 травня 2022 року, залишеною без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 02 червня 2022 року, відмовлено у прийнятті зустрічного позову та повернуто його заявнику.

03 червня 2022 року представник ОСОБА_2 , діючий в інтересах ОСОБА_1 , за допомогою системи «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 травня 2022 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 02 червня 2022 року.

Оскаржувана постанова проголошена 02 червня 2022 року, останній день строку на касаційне оскарження, визначеного статтею 390 ЦПК України, з врахуванням вихідних днів, припадає на 04 липня 2022 року. Касаційну скаргу подано 03 червня 2022 року, тобто, в межах строку на касаційне оскарження.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували того, що вимоги первісного та зустрічного позову ґрунтуються на договорі здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, участь батька в утриманні дітей та утриманні матері. За таких обставин на переконання заявника суди дійшли помилкового висновку про те, що за результатами розгляду спірних правовідносин первісні та зустрічні позовні вимоги не будуть взаємовиключними. На переконання заявника суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, порушив норму статті 193 ЦПК України, оскільки не надав належну оцінку зустрічним позовним вимогам відносно первісного позову.

Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з таких підстав.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 49 та частини першої статті 193 ЦПК України відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим кодексом.

Положеннями частини другої статті 193 ЦПК України визначено, що зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вищевказані вимоги процесуального закону дають підстави для висновку, що вирішуючи питання про прийняття зустрічного позову до розгляду, судам попередніх інстанцій необхідно установити, чи взаємопов`язані вимоги первісного та зустрічного позовів, чи виникають вони з одних правовідносин та чи виключає задоволення зустрічного позову задоволення первісних позовних вимог. В свою чергу суд касаційної інстанції уповноважений процесуальним законом оцінювати дії суду на предмет відповідності вимогам процесуального законодавства, водночас, не може надавати оцінку доказам та обставинам, які були предметом аналізу судів попередніх інстанцій.

Так з оскаржуваних судових рішень вбачається, що суди надали оцінку первісним та зустрічним позовним вимогам, відносинам, з яких вони виникли, а також предметам обох позовів, таким чином, дії судів відповідають вимогам процесуального закону стосовно з`ясування наявності підстав для прийняття зустрічного позову до розгляду.

Доводи касаційної скарги таких висновків не спростовують та зводяться до переоцінки предметів первісного та зустрічного позовів, правовідносин, з яких обидва позови виникають, що було предметом дослідження судів попередніх інстанцій, а отже не є безумовною підставою для відкриття касаційного провадження у справі в світлі вимог статей 389, 400 ЦПК України. Інших доводів, які можуть слугувати підставою для відкриття касаційного провадження, касаційна скарга не містить.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а тому за таких підстав у відкритті касаційної скарги на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України слід відмовити.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 травня 2022 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 02 червня 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних за договором про утримання дітей та за договором про утримання матері спільних неповнолітніх дітей.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров