Єдиний унікальний номер судової справи: 487/1491/21
Провадження № 22-ц/812/357/22 Суддя-доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

06 червня 2022 року м. Миколаїв Справа №487/1491/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Калашник А.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Миколаївська обласна клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2021 року, ухвалене о 15 год 05 хв під головуванням судді Карташевої Т.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Миколаївська обласна клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради про визнання незаконним та скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності,

встановив:

09 березня 2021 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Миколаївська обласна клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради (далі КНП «Миколаївська обласна клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради або лікарня) про визнання незаконним та скасування наказу від 22 лютого 2021 року №149-Л «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності завідуючої Центром нефрології та діалізу ОСОБА_1 ».

Позовна заява мотивована тим, що зазначеним наказом їй оголошено догану за порушення 30 грудня 2020 року правил внутрішнього трудового розпорядку та посадової інструкції, а саме: за самовільне залишення робочого місця та відсутність на робочому місці без повідомлення керівництва лікарні.

Посилаючись на те, що в наказі не зазначено часу її відсутності на робочому місці, що має суттєве значення для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, вона двічі була притягнута до дисциплінарної відповідальності за вчинення одного і того ж порушення трудової дисципліни, яке мало місце 30 грудня 2020 року, а саме наказом №647-Л від 30 грудня 2020 року та №648-Л від 30 грудня 2020 року, а також на порушення керівництвом лікарні одномісячного строку для застосування дисциплінарного стягнення, що передбачено статтею 148 КЗпП України, позивач просила про задоволення позову.

КНП «Миколаївська обласна клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради подало відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позову заперечувало. Відповідач вказував, що були наявні підстави для оголошення ОСОБА_1 догани, оскільки остання 30 грудня 2020 року перебувала на роботі, а надання позивачем 08 січня 2021 року листка непрацездатності, що був відкритий 30 грудня 2020 року, викликало у адміністрації лікарні питання про час його відкриття та залишення у цей день позивачем робочого місця без повідомлення керівництва лікарні. Крім того, 31 грудня 2020 року ОСОБА_1 поставила свій підпис як член лікарської консультативної комісії, що підтверджує факт її перебування на робочому місці, а не на лікарняному. Адміністрація лікарні вважала, що 30 грудня 2020 року ОСОБА_1 самовільно, без дозволу керівництва покинула своє робоче місце, не поклавши тимчасове виконання своїх професійних обов`язків на іншого спеціаліста на час своєї відсутності, чим порушила п.п. 2.3.4 розділу 3, п.п. 4.1.4 розділу 4 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників КНП «МОКЛ» МОР, п.4.1 розділу 4 посадової інструкції. До того ж, дисциплінарне стягнення накладено більше ніж за місяць, але не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку, у зв`язку з необхідністю перевірки усіх обставин.

Крім того, представник відповідача - адвокат Єнова Л.М. відповідно до заяви від 30 вересня 2021 року просила закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, оскільки наказом КНП «МОКЛ» ММР №496-Л від 29 вересня 2021 року з ОСОБА_1 знято дисциплінарне стягнення за наказом №149-Л від 22 лютого 2021 року.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано наказ КНП «Миколаївська обласна клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради від 22 лютого 2021 року №149-Л «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності завідуючої центру нефрології та діалізу ОСОБА_1 ».

Стягнуто з КНП «Миколаївська обласна клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 908,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив із того, що наказ про накладення на позивачку дисциплінарного стягнення не відповідає вимогам трудового законодавства, зокрема відповідачем достеменно не з`ясовані обставини самовільного залишення позивачкою робочого місця та відсутності на робочому місці без повідомлення керівництва лікарні, а його доводи ґрунтуються на припущеннях.

На думку суду, матеріали справи не містять даних про вчинення ОСОБА_1 винного проступку, який спричинив негативні наслідки, наявності умислу на порушення трудової дисципліни.

Крім того, суд дійшов висновку, що дисциплінарне стягнення накладено поза межами місячного строку, який визначений частиною першою статті 148 КЗпП України.

Суд також вважав безпідставними твердження відповідача про відсутність предмету спору, у зв`язку з тим, що догана знята, а тому провадження у справі підлягає закриттю, оскільки дострокове зняття догани не свідчить про те, що така була оголошена правомірно.

В апеляційній скарзі КНП «Миколаївська обласна клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради, посилаючись на помилковість та не відповідність обставинам справи висновку місцевого суду щодо не з`ясування відповідачем обставини самовільного залишення позивачкою робочого місця та відсутності на робочому місці без повідомлення керівництва лікарні та дотримання лікарнею шестимісячного строку застосування дисциплінарного стягнення, просив скасувати оскаржене рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що суд першої інстанції неправильно оцінив надані відповідачем докази за фактом порушення позивачем трудової дисципліни, що мало місце 30 грудня 2020 року, матеріали письмових доказів щодо звернення позивача до лікаря у робочий час та рапортами про неповідомлення ОСОБА_1 про самовільне залишення робочого місця та відсутність на робочому місці без повідомлення керівництва лікарні, у зв`язку з чим було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани, згідно наказу №149-Л від 22 лютого 2021 року.

У зв`язку з перевіркою всіх обставин події та необхідністю отримання письмових пояснень і доказів, строк притягнення до дисциплінарної відповідальності затягнувся більше ніж на один місяць, проте законодавством передбачено інший строк, а саме шість місяців з моменту вчинення проступку, який лікарнею не пропущений.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги не визнав, посилаючись на їх необґрунтованість, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Відзив обґрунтовано висновками аналогічними зі змістом судового рішення.

У доповненнях до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилалась на упереджене до неї ставлення з боку керівництва лікарні з серпня 2020 року через її позицію щодо оплати праці. Також зазначала, що 30 грудня 2020 року через погане самопочуття була змушена звернутися до лікаря, який відкрив лікарняний лист.

Також посилалася на те, що за своїм станом не могла повідомити керівництво лікарні, проте залишення нею відділення через це не призвело до жодних наслідків.

Позивач в судовому засіданні апеляційної інстанції підтримала доводи викладені у відзиві та доповненнях до відзиву на апеляційну скаргу.

01 червня 2022 року на офіційну електронну адресу апеляційного суду надійшов документ клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги на строк не раніше, ніж закінчення воєнного стану в Україні, повідомлення відповідача про нову дату розгляду апеляційної скарги шляхом направлення відповідного процесуального документу (ухвали, повістки) через перебування м. Миколаєва під постійними хаотичними ракетними обстрілами та обстрілами РСЗО, а також відсутності технічної можливості прийняти участь представниками відповідача в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Колегія суддів відмовила у задоволенні вказаного клопотання.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Отже, за вказаних обставин неявка представників відповідача - юридичної особи - у судове засідання при належному їх повідомленні про дату, час і місце розгляду справи та відсутності належного підтвердження неможливості участі у справі представників в режимі відеоконференції та поважності неявки до суду апеляційної інстанції, достатності у справі матеріалів для розгляду справи, є підставою за приписами частини другої статті 372 ЦПК України для розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом №3147 від 01 січня 2009 року позивач ОСОБА_1 була переведена на посаду завідуючої центром нефрології та діалізу (лікар-нефролог).

Посадові обов`язки ОСОБА_1 визначені Посадовою інструкцією завідувача центру нефрології і діалізу, затвердженої 13 листопада 2020 року головним лікарем КНП «МОКЛ» МОР.

Завідувач ЦНД у своїй діяльності керується чинним законодавством України, наказами та інструкціями Міністерства охорони здоров`я, цією посадовою інструкцією та іншими нормативними документами, затвердженими у встановленому порядку (п. 1.3 інструкції).

Завідувач центру нефрології і діалізу несе відповідальність відповідно до п. 4.1 вказаної інструкції за неналежне виконання або невиконання своїх посадових завдань та обов`язків, а також за невикористання або неповне використання своїх функціональних прав, що передбачені цією посадовою інструкцією, а також правилами внутрішнього трудового розпорядку, - в межах, визначених чинним законодавством України про працю та кримінальним законодавством України.

Згідно з п. 7.2 посадової інструкції, завідувач центру нефрології і діалізу безпосередньо підпорядковується головному лікарю КНП «МОКЛ» МОР та заступнику головного лікаря з медичної частини.

Також, в КНП «МОКЛ» МОР діють Правила внутрішнього трудового розпорядку для працівників комунального некомерційного підприємства «Миколаївська обласна клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради, які регламентують внутрішній режим роботи персоналу та надання медичних і пов`язаних з ними сервісних та інших послуг у лікарні.

Так, відповідно до розділу 3 «Робочий час і його використання в обласній клінічній лікарні», початок роботи - 08:00 год. для всіх працюючих. Роботу проводити в дві зміни, початок і закінчення роботи в другу зміну - згідно графіка роботи. Час обідньої перерви з 12:00 до 12:30. Час обідньої перерви не входить в облік робочого часу.

Згідно з п.3.2.4 вказаного розділу Правил, забороняється у робочий час залишати робоче місце до приходу працівника, який приймає зміну. У разі невиходу працівника, що замінює, повідомляти про це завідувача або старшу медичну сестру, які зобов`язані негайно вжити заходів щодо заміни його іншим працівником.

Працівники лікарні зобов`язані бути на робочому місці від часу початку роботи до часу закінчення роботи, за винятком встановлених перерв на відпочинок та харчування, інших перерв (п.п. 4.1.4 розділ 4 Правил).

Судом установлено, що наказом № 149-Л від 22 лютого 2021 року КНП «Миколаївська обласна клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради ОСОБА_1 оголошено догану за порушення правил внутрішнього трудового розпорядку та посадової інструкції, а саме: за самовільне залишення робочого місця та відсутність на робочому місці без повідомлення керівництва лікарні.

Відповідно до змісту зазначеного наказу, 08 січня 2021 року ОСОБА_1 подала до відділу кадрів листок непрацездатності Серія АДШ №565420, що був відкритий 30 грудня 2020 року у сімейного лікаря КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги №7» ОСОБА_3 .

Оскільки ОСОБА_1 30 грудня 2020 року була присутня на робочому місці та за графіком роботи за грудень 2020 повинна була працювати до 19:03 год., у адміністрації лікарні виникло питання про час відкриття нею листа непрацездатності того ж дня.

В оскаржуваному наказі зазначено, що 30 грудня 2020 року ОСОБА_1 самовільно, без дозволу керівництва, покинула своє робоче місце, не поклавши тимчасове виконання своїх професійних обов`язків на іншого спеціаліста на час своєї відсутності.

З відповіді КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги №7» від 21 січня 2021 року №93 на лист КНП «МОКЛ» МОР від 14 січня 2021 року №56/01-12, ОСОБА_1 уклала декларацію з сімейним лікарем СА №2 ОСОБА_4 з 14 січня 2019 року.

Сімейний лікар ОСОБА_4 з 31 грудня 2020 року була у відпустці, а 30 грудня 2020 року працювала з 08:00 год до 12:42 год, тому ОСОБА_1 звернулась за медичною допомогою до сімейного лікаря СА №2 ОСОБА_3., яка працювала 30 грудня 2020 року з 10:37 до 18:00, зі скаргами на головний біль, нудоту, підвищення артеріального тиску, запаморочення, біль у ділянці серця. Пацієнтка була оглянута, діагноз: гіпертонічний криз. Призначено лікування, був відкритий лікарняний лист з 30 грудня 2020 року по 01 січня 2021 року з оглядом 01 січня 2021 року.

В електронній системі звернення громадянки ОСОБА_1 не зареєстровано. Доступ до електронної бази має тільки той лікар, з яким заключено декларацію. Всі записи зроблені в амбулаторній картці пацієнтки ОСОБА_1 .

Згідно інформації у листі КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги №7» від 02 серпня 2021 року №673, що витребувана за ухвалою суду першої інстанції від 27 квітня 2021 року, сімейний лікар ОСОБА_4 з 31 грудня 2020 року була у відпустці, а 30 грудня 2020 року працювала у першу зміну, тому ОСОБА_1 звернулась за медичною допомогою приблизно о 17:00 год. до сімейного лікаря СА №2 ОСОБА_3 , яка працювала 30 грудня 2020 року у другу зміну. Запис про звернення пацієнтки ОСОБА_1 в електронній системі відсутній через те, що був великий потік хворих, на один час було записано до чотирьох пацієнтів і всі віконця були зайняті, тобто підзаписати пацієнтку було неможливо (є ліміт) через відсутність місця. Під час загострення пандемії COVID-19 такі випадки були дуже частими у роботі лікарів, адже система розрахована на багато меншу кількість пацієнтів. Тому час звернення ОСОБА_1 підтвердити документально неможливо.

З рапортів заступника головного лікаря з медичної частини ОСОБА_6 та заступника головного лікаря з хірургічної допомоги ОСОБА_5 від 22 січня 2021 року, 30 грудня 2020 року слідує, що завідувач центру нефрології та діалізу 30 грудня 2020 року не повідомляла їх про відсутність на робочому місці через стан здоров`я або з інших причин.

Відповідно до протоколу №11 оперативної наради у головного лікаря КНП «Миколаївська обласна клінічна лікарня» МОР від 26 січня 2021 року порядком денним, серед інших, було питання надання ОСОБА_1 пояснень щодо відкритого 30 грудня 2020 року лікарняного листка, та останній було запропоновано до 28 січня 2021 року надати письмові пояснення про те, коли і яким чином був відкритий лікарняний лист 30 грудня 2020 року на ім`я ОСОБА_1 .

Рапортом від 28 січня 2021 року ОСОБА_1 на виконання пропозиції згідно вищезазначеного протоколу №11 оперативної наради повідомила, що з 30 грудня 2020 року по 08 січня 2021 року вона перебувала на лікарняному по хворобі. Оформлення лікарняного листа було здійснено згідно чинного законодавства.

Відповідно до протоколу №12 оперативної наради у головного лікаря КНП «Миколаївська обласна клінічна лікарня» МОР від 01 лютого 2021 року, у зв`язку з тим, що наданий ОСОБА_1 рапорт від 28 січня 2021 року не містить повного викладення обставин та дати відкритого на її ім`я листка непрацездатності від 30 грудня 2020 року, ОСОБА_1 запропоновано до 01 лютого 2021 року до 15:00 надати письмове пояснення з повним викладенням обставин: коли 30 грудня 2020 року вона відвідала сімейного лікаря з відкриттям листка непрацездатності; коли ОСОБА_1 закінчила свою робочу зміну 30 грудня 2020 року; чи відлучалась ОСОБА_1 з роботи протягом зміни 30 грудня 2020 року; чи повідомляла ОСОБА_1 керівництво лікарні про необхідність відлучитися 30 грудня 2020 року з робочого місця для звернення до сімейного лікаря.

На виконання цього протоколу, ОСОБА_1 01 лютого 2021 року надала пояснення, що з 30 грудня 2020 року по 08 січня 2021 року перебувала на лікарняному по хворобі, вся інформація щодо стану здоров`я, звернення до сімейного лікаря та ін. є персональними даними та відноситься до конфіденційної інформації. Вся інша необхідна інформація міститься у листі непрацездатності.

З табелю обліку робочого часу за грудень 2020 року судом установлено, що ОСОБА_1 як завідуюча ЦНД перебувала 30 грудня 2020 року на роботі до 15:12, а як лікар-нефролог з 15:12 до 19:03 год.

Згідно із частиною першої статті 147 КЗпП України догана - це дисциплінарне стягнення, яке може бути застосоване до працівника за порушення трудової дисципліни.

Статтею 140 КЗпП України визначено, що трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохочення за сумлінну працю.

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано стягнення у строки та в порядку встановленими ст.ст.148-149 КЗпП України.

За правилами ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Отже, згідно законодавства України, підставою для застосування дисциплінарного стягнення є дисциплінарний проступок, під яким розуміється протиправне, винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх обов`язків, що випливають із нормативно-правових та інших актів у сфері праці, колективного і трудового договорів. Необхідною умовою для накладення стягнення є вина працівника, наявність якої має бути обов`язково доведена роботодавцем.

За порушення трудової дисципліни, як визначено в ст. 147 КЗпП України, до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Догана є дисциплінарним заходом особистого немайнового характеру. Це стягнення полягає у негативній оцінці і засудженні поведінки працівника в трудовому колективі.

Статтею 149 КЗпП України встановлено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до вимог статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Ці дані встановлюються такими засобами:

1)письмовими, речовими і електронними доказами;

2)висновками експертів;

3)показаннями свідків (ч. 2 ст. 76 ЦПК України).

У трудовому праві діє принцип презумпції невинуватості. Тобто не можна працівника притягнути до дисциплінарної відповідальності, доки не доведена роботодавцем його вина, і працівник не зобов`язаний сам доводити свою невинуватість.

Аналізуючи наказ № 149-Л від 22 лютого 2021 року суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що цей наказ не відповідає вимогам трудового законодавства, зокрема, наказ не містить усі обставини залишення позивачкою робочого місця та відсутності на робочому місці без повідомлення керівництва лікарні, а його доводи ґрунтуються на припущеннях.

Так, за наказом ОСОБА_1 оголошено догану за порушення трудової дисципліни, проте не зазначено в чому саме полягало порушення трудової дисципліни та коли і де, за яких обставин такі події мали місце. Як на підставу такого порушення в наказі зазначено, що ОСОБА_1 не надала чітких пояснень про те коли та в який час нею було відкрито лист непрацездатності.

При цьому листок непрацездатності чітко містить дату відкриття 30 грудня 2020 року. Відповідь КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги №7» від 21 січня 2021 року №93 на лист КНП «МОКЛ» МОР від 14 січня 2021 року №56/01-12 чітко містять діагноз позивача на час звернення до лікаря. Будь-яких доказів на підтвердження незаконності видачі листка непрацездатності матеріали справи не містять.

Аналізуючи вищевикладені обставини, надані сторонами докази, колегія суддів дійшла висновку, що наказ від 22 лютого 2021 року № 149-Л, яким позивачу оголошену догану, з огляду на стан здоров`я позивача, що змусило її звернутися за медичною допомогою, є незаконним та підлягав скасуванню, оскільки вина позивача не доведена.

Саме по собі залишення робочого місця та не повідомлення позивачем керівництва лікарні 30 грудня 2020 року про свою непрацездатність через погіршення стану здоров`я, що потребувало звернення до лікаря та підписання позивачем 31 грудня 2020 року сторінки журналу проведення лікарської консультативної комісії, не спростовують висновків суду щодо не доведення винного проступку позивача та оцінки судом законності оскаржуваного наказу. При цьому матеріали справи не містять будь-яких доказів, які свідчили про те, що звернення позивача до лікарні вплинуло та спричинило негативні наслідки у роботі лікарні.

До того ж, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що дисциплінарне стягнення накладено поза межами одного місяця, що є порушенням частини першої статті 148 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про те, що у зв`язку з перевіркою всіх обставин події та необхідністю отримання письмових пояснень і доказів, строк притягнення до дисциплінарної відповідальності затягнувся більше ніж на один місяць, є необґрунтованими, оскільки останні встановлені обставини такої перевірки, згідно підстав зазначених у оскаржуваному наказі, датовані 01 лютого 2021 року (пояснення ОСОБА_1 та протокол №12 оперативної наради від 01 лютого 2021 року), тоді як строк для застосування дисциплінарного стягнення спивав 08 лютого 2021 року, а наказ винесено 22 лютого 2021 року, що вірно констатував суд першої інстанції.

До того ж суд першої інстанції обґрунтовано вважав безпідставними твердження відповідача про відсутність предмету спору, у зв`язку з тим, що догана достроково була знята з позивача, а тому провадження у справі підлягало закриттю, оскільки дострокове зняття догани не свідчить про те, що така була оголошена правомірно та не порушувала права та інтереси позивача.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.

За результатами висновку суду апеляційної інстанції про залишення апеляційної скарги без задоволення, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Миколаївська обласна клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н. В. Самчишина

Судді П. П. Лисенко

Т. В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 07 червня 2022 року.