Постанова

Іменем України

01 червня 2022 року

м. Київ

справа № 127/2073/20

провадження № 61-6628св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Оверковським Костянтином Володимировичем , на постанову Вінницького апеляційного суду від 18 березня 2021 року у складі колегії суддів: Панасюка О. С., Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_4 з позовом про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання права власності.

Позов мотивований тим, що починаючи з 1998 року позивач проживала разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 у м. Черкаси, а з 2003 року - у м. Вінниці у власній квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер внаслідок онкологічної хвороби, якою тривало хворів. Позивач єдина хто займався його доглядом та лікуванням.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, до складу якої входить: квартира АДРЕСА_1 , де позивач та ОСОБА_5 проживали тривалий час та легковий автомобіль «Volkswagen Polo», 2012 року випуску.

Зазначене майно було придбане за спільні кошти позивача та ОСОБА_5 .

В квартирі позивач з ОСОБА_5 постійно проживала, як подружжя до смерті останнього, і в подальшому позивач продовжує в ній проживати.

За весь час спільного проживання позивач та ОСОБА_5 були пов`язані спільним побутом, разом вели спільне господарство, здійснювали покупки майна, відвідували знайомих, разом проводили святкування тощо. Ні один із них за цей період, не перебував у шлюбних стосунках з іншими особами.

На даний час позивач проживає одна у квартирі, сплачує всі витрати та продовжує нести тягар утримання майна.

Позивач звернулась до приватного нотаріуса щодо оформлення спадщини, однак, нотаріусом було роз`яснено, що для її оформлення необхідно звернутись до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, оскільки відсутні документи, що підтверджують перебування позивача та ОСОБА_5 у шлюбі.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просила:

встановити факт, що вона проживала однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , з 2002 року по 20 листопада 2019 року;

визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 та на 1/2 частку легкового автомобіля Volkswagen Polo, 2012 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_1 , номер шасі: НОМЕР_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання права власності задоволено частково.

Встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживала однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу разом з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 в період з 2002 року по 20 листопада 2019 року.

У решті вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції зробив висновок, що позивачем доведений належними і допустимими доказами факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 , оскільки встановлено факт ведення ними спільного господарства та взаємних прав і обов`язків, що свідчить про те, що між ними склалися та мали місце з 2002 року усталені відносини, які притаманні подружжю і є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах. Спірне майно дійсно придбавалось ОСОБА_5 під час проживання з ОСОБА_1 , як жінки та чоловіка однією сім`єю, проте судом не встановлено, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, оскільки докази на підтвердження цієї обставини матеріали справи не містять. Таким чином, відсутні і правові підстави для визнання такого майна спільним сумісним.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Вінницького апеляційного суду від 18 березня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Оверковського К. В. задоволено частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 грудня 2020 року скасовано.

Позов задоволено частково.

Встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживала однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу разом з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Volkswagen Рolo», 2012 року випуску, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі: НОМЕР_2 .

В решті позову відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що Сімейний кодекс України набрав чинності з 01 січня 2004 року, а отже й визначене частиною другою статті 3 СК України поняття сім`ї не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб і сім`ю України, який діяв до цього часу, обумовлював виникнення спільних прав подружжя виключно державною реєстрацією шлюбу (частини друга та третя статті 13 цього Кодексу), а тому суд першої інстанції не мав правових підстав для встановлення факту проживання ОСОБА_1 з померлим ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу до ІНФОРМАЦІЯ_4 .Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що оскільки квартира набута ОСОБА_5 до 01 січня 2004 року, то положення частини першої статті 74 СК України, за якою якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними, на правовий статус цього майна не поширюються. Суд не погодився із доводами апеляційної скарги про те, що квартира набута за рахунок спільної праці ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а тому вона є їх спільною сумісною власністю відповідно до чинної на час її придбання статті 17 Закону України «Про власність», тому що ця норма установлювала саме режим спільного сумісного майна членів сім`ї. Проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу до 01 січня 2004 року жодних прав і обов`язків не породжувало. Натомість автомобіль Volkswagen Рolo, 2012 року випуску, придбаний ОСОБА_5 у 2012 році, а тому на нього поширюється правовий режим майна набутого чоловіком і жінкою, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі (стаття 74 СК України).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 06 травня 2021 року заяву задоволено частково.

Ухвалено у справі додаткову постанову.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , судовий збір в розмірі 2 195,00 грн.

Судові витрати у виді судового збору в розмірі 840,80 грн, сплаченого за подання апеляційної скарги, залишено за ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У квітні 2021 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу за підписом представника Оверковського К. В. , в якій просить постанову Вінницького апеляційного суду від 18 березня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати; ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а саме: визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Касаційна скарга обґрунтована тим, що постанова апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, без дослідження необхідних доказів, невірної правової оцінки обставинам. Судом апеляційної інстанції не враховано правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 163/754/17, від 06 квітня 2020 року у справі № 641/7033/18, 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц, 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, 05 серпня 2020 року у справі № 682/2493/16-ц, 18 вересня 2018 року у справі № 759/13140/14-ц та у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13. Згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суд під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, мав дослідити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Суд не навів мотивів та не надав відповіді на доводи апеляційної скарги, щодо наявних в справі доказів, а саме: копії трудових книжок ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , коли вони саме працювали, коли звільнились та на підставі чого, дати призначення пенсії ОСОБА_1 (достроково, в зв`язку із поганими умовами праці) тощо. Позивач також не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо відсутності доказів набуття майна під час спільної праці. Квартира була придбана в 2003 році. При цьому суд не врахував, що ОСОБА_5 на той час працював у ПАТ «Укрбудресурси», а ОСОБА_1 є пенсіонеркою (пенсійне посвідчення видано в 2017 році), а до цього часу також працювала на різних підприємствах (копія трудової книжки ОСОБА_1 додавалась).На той час коли покійний ОСОБА_5 працював на підприємстві, позивач ОСОБА_1 здійснювала капітальний ремонт придбаної квартири в 2003 році, здійснювала дії по утриманню й поліпшенню квартири та їх спільних з ОСОБА_5 умов проживання (купувала будівельні матеріали, організовувала ремонтні роботи, працівників, укладала угоди по житлового-комунальному утриманню квартири, купувала меблі, здійснювала систематичне прибирання квартири). Крім того, позивач особистими зусиллями організовувала спільне харчування, купувала майно для спільного господарства, здійснювала інші витрати на утримання квартири. Грошові кошти, отримувала від її родичів, іноді позичала в борг у знайомих, всі грошові кошти витрачались на квартир) та оплату її вартості.

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що постанова суду апеляційної інстанції оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , в іншій частині не оскаржується, а тому в касаційному порядку не переглядається.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Після усунення недоліків, ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2021 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Вінницького апеляційного суду від 18 березня 2021 року відмовлено, відкрито касаційне провадження у справі № 127/2073/20, витребувано справу з суду першої інстанції.

У липні 2021 року матеріали цивільної справи № 127/2073/20 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 червня 2022 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , яке підписано представником Оверковським К. В. , про долучення до матеріалів справи копії адвокатського запиту від 05 березня 2021 року, листа ПАТ «Укрбудресурси» № 75 від 02 червня 2021 року, договору безпроцентної позики від 27 лютого 2002 року, додаткової угоди до договору безпроцентної позики від 14 лютого 2003 року відмовлено.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 04 червня 2021 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 163/754/17, 06 квітня 2020 року у справі № 641/7033/18, 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц, 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, 05 серпня 2020 року у справі № 682/2493/16-ц, 18 вересня 2018 року у справі № 759/13140/14-ц та у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини

Суди встановили, що місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстроване за однією і тією ж адресою з 18 квітня 2003, а саме: АДРЕСА_2 .

Фактичне проживання за цією адресою з 2003 року підтверджується актом, затвердженим ОСББ «Пирогова-115-А» від 16 грудня 2019 року.

ОСОБА_5 працював у Вінницькій філії Відкритого акціонерного товариства фірма «Укрбедсервіс» (м. Вінниця вул. Тарногродського) і за місцем роботи у 2010 - 2012 роках оформлював передплатне видання «Блиц Пресса» на ім`я ОСОБА_1 .

З наданих позивачем фотографій видно, що вона з ОСОБА_5 в різні роки відпочивали з друзями, зустрічали новорічні та інші свята.

Факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , ведення ними спільного господарства, наявності спільних прав і обов`язків підтвердили також допитані судом спідки. Не заперечувався він і представником відповідача.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на квартиру АДРЕСА_1 № 174 від 26 березня 2003 року, вона зареєстрована в КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» на праві власності за ОСОБА_5 04 квітня 2003 року.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 власником автомобіля Volkswagen Рolo, 2012 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_1 , номер шасі: НОМЕР_2 є ОСОБА_5 .

Автомобіль придбаний за кредитні кошти на підставі кредитного договору від 17 вересня 2012 року, укладеного між ОСОБА_5 та ТОВ «ПОРШЕ Мобіліті». Ціна автомобіля відповідно до договору з дилером в еквіваленті становила 16 955 дол. США, перший внесок за власні кошти в оплату автомобіля здійснено в еквіваленті 8 477 дол. США. Відповідно до довідки ТОВ «ПОРШЕ Мобіліті» від 16 вересня 2014 року всі умови договору дотримані, сума кредиту та нараховані відсотки сплачені в повному обсязі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Лікарське свідоцтво про смерть від 20 листопада 2019 року та свідоцтво про поховання отримувала ОСОБА_1 .

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР (у редакції, чинній на момент придбання спірної квартири) визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного ЦК України.

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року у справі № 163/754/17 (провадження № 61-14555св18), на яку посилається позивач у касаційній скарзі, зазначено, що «згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Отже, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15».

У зв`язку із викладеним суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження набуття спірної квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_4 внаслідок їх спільної праці, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності.

Таким чином, відсутні правові підстави для задоволення позову в частині визнання визнати за позивачем право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 .

Аргументи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, не дають підстав для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції в оскарженій частині прийнята без урахування висновків щодо застосування норм права, викладеного у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 163/754/17, від 06 квітня 2020 року у справі № 641/7033/18, 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц, 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, 05 серпня 2020 року у справі № 682/2493/16-ц, 18 вересня 2018 року у справі № 759/13140/14-ц та у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, постанову апеляційного суду в оскарженій частині залишити без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Оверковським Костянтином Володимировичем , залишити без задоволення.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 18 березня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частку квартири залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук