Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської област у складі:

головуючого судді - Данко В.Й.,

за участю:

секретаря судових засідань - Павлюх Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Ужгороді в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням(викликом) учасників справи за позовом Департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення суми надміру виплаченої державної соціальної допомоги одиноким матерям

в с т а н о в и в:

І. Стислий виклад позицій учасників справи

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла позовна заява Департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради , (місцезнаходження 88000, м.Ужгород, пл.Шандора Петефі, 24 (далі - позивач) до ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі - відповідач), у якій позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача надміру виплачену державну соціальну допомогу одиноким матерям у розмірі 3512,26 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем на користь відповідача здійснено переплату державної соціальної допомоги одиноким матерям. Суму переплати відповідач до моменту подання представником позивача позовної заяви добровільно не повернув. За таких обставин вважає, що кошти державної соціальної допомоги одиноким матерям у надмірному розмірі є безпідставно набутими та підлягають стягненню.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався, що згідно з частиною 2 статті 191 ЦПК України, що не перешкоджає розгляду та вирішенню справи за наявними матеріалами.

У судове засідання позивач явку уповноваженого представника не забезпечив, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

У судове засідання відповідач не з`явилася, належним чином повідомлена про час, дату і місце його проведення, клопотання про відкладення не подала.

ІІ. Рух справи

Ухвалою від 04.04.2022 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Заходи забезпечення позову та доказів, у тому числі шляхом їх витребування, не вживались.

ІІІ. Фактичні обставини справи

Заслухавши пояснення та заперечення представників учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідач перебуває на обліку позивача як отримувач допомоги одиноким матерям. Вказаний вид соціальної виплати призначено відповідачу згідно з рішенням позивача б/н від 18.08.2016.

Відповідно до розрахунку надміру виплачених та повернутих коштів по державній соціальній допомозі одинокій матері б/н та б/н, який міститься в матеріалах справи, позивач станом на грудень 2016 року виплатив відповідачу як одинокій матері соціальну допомогу у надлишковому розмірі, що становить 3862,26 грн.

Вказана обставина відповідачем визнається, що підтверджується заявою б/н від 07.02.2017.

Крім того, суд з`ясував, що відповідач частково погасила відповідну заборгованість, сплативши 350 грн.

Позивач звертався до відповідача з вимогою про погашення заборгованості з відповідної соціальної виплати, зокрема, листом від 06.08.2018 №3504-04/2206.

Виходячи з наявності підстав для стягнення суми заборгованості у розмірі 3512,26 грн., що виникла за наслідками переплати відповідачу соціальної допомоги, представник позивача звернувся до суду з відповідним позовом.

ІV. Позиція суду

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

Закон України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21.11.1992 №2811-XII встановлює гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім`ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення (далі - Закон №2811-ХІІ).

Частиною першою статті 18-1 Закону №2811-ХІІ встановлено, що право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (рішенні про усиновлення дитини), відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини.

Допомога на дітей одиноким матерям, одиноким усиновлювачам, матері (батьку) у разі смерті одного з батьків, які мають дітей віком до 18 років (якщо діти навчаються за денною формою навчання у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, - до закінчення такими дітьми закладів освіти, але не довше ніж до досягнення ними 23 років), надається у розмірі, що дорівнює різниці між 100 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та середньомісячним сукупним доходом сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців (частина третя статті 18-3 Закону №2811-ХІІ).

Частиною четвертою статті 1 аналізованого Закону закріплено, що порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми та перелік документів, необхідних для призначення допомоги за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання цитованого припису постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 №1751 затверджено Порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми (далі - Порядок №1751).

Абзацом першим пункту 36 Порядку №1751 передбачено, що допомога на дітей одиноким матерям призначається з місяця, в якому було подано заяву з усіма необхідними документами, та виплачується щомісяця по місяць досягнення дитиною 18-річного віку (якщо діти навчаються за денною або дуальною формою у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років) включно.

За правилами абзаців першого-третього пункту 34 аналізованого Порядку Допомога на дітей одиноким матерям, одиноким усиновлювачам, матерям (батькам) у разі смерті одного з батьків, які мають дітей віком до 18 років (якщо діти навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти в закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, - до закінчення такими дітьми закладів освіти, але не довше ніж до досягнення ними 23 років), надається в розмірі, що дорівнює різниці між 100 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та середньомісячним сукупним доходом сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців.

Попередні шість місяців становлять два квартали, що передують місяцю, який передує місяцю звернення за призначенням допомоги на дітей одиноким матерям (далі - період, за який враховується дохід).

Середньомісячний сукупний дохід сім`ї визначається відповідно до Порядку обчислення середньомісячного сукупного доходу сім`ї (домогосподарства) для усіх видів державної соціальної допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року №632.

Таким чином, національне законодавство чітко визначає порядок призначення соціальної допомоги одиноким матерям визначення розміру відповідної допомоги.

Суд враховує приписи частини другої статті 22 Закону №2811-ХІІ та абзацу першого пункту 49 Порядку №1751, за змістом якого особи, яким виплачується державна допомога сім`ям з дітьми, зобов`язані повідомляти органам соціального захисту населення про зміну всіх обставин, які впливають на виплату такої допомоги (зміни у складі сім`ї, перевищення середньомісячного сукупного доходу сім`ї тощо).

Аналіз цитованого нормативного регулювання дозволяє суду стверджувати про те, що на особу, яка звернулась за призначенням соціальної допомоги, покладається обов`язок подавати достовірні відомості про обставини, що впливають на умови її призначення та виплати.

Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом частини 1 статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: (1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; (2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Отже, законодавцем передбачені два винятки щодо правила про повернення безпідставно набутого майна: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі №545/163/17 (провадження №61-33727сво18).

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і, відповідно, тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження №14-445цс18), постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №607/4570/17-ц (провадження № 61-29030св18).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Разом з тим, з доказів, наданих представником позивача, не вбачається, що поведінка відповідача як набувача щомісячної допомоги не була добросовісною, а позивачем було прийнято рішення про надання такої допомоги за недостовірних даних, наданих відповідачем, чи приховання відомостей відповідачем, що вплинуло або могло вплинути на встановлення права на державну соціальну допомогу та на визначення її розміру.

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підсумовуючи викладене у сукупності суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 1212,1215 ЦК України, 12, 13, 18, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Судові витрати між сторонами не розподіляються.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.Й. Данко