КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/824/1439/2022 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.,

суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,

при секретарі - Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 червня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПрвиатБанк» про захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И В:

В Печерський районний суд міста Києвазвернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом, до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПрвиатБанк» (далі - ПАТ КБ «ПрвиатБанк», банк, відповідач, апелянт) про захист прав споживачів.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що в липні 2016 року банком були заблоковані кошти, які знаходяться на рахунку № НОМЕР_1 , валюта USD, тип рахунку Картка Platinum.

Станом на 18 липня 2018 року доступний залишок на рахунку складав 236 090,30 грн. позивач неодноразово звертався з проханням зняти обмеження з рахунку, однак рахунок не розблокований у зв`язку з чим він позбавлений можливості розпоряджатись коштами.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо блокування особистих коштів, які знаходяться на рахунку № НОМЕР_1 незаконними.

Зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні грошовими коштами що знаходяться на рахунках № НОМЕР_1 .

Стягнути на його користь втрати від інфляції за період з 18 січня 2017 року по 01 липня 2018 року в сумі - 40 946.17 грн., 3% річних в сумі - 10 886,03 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 07 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Зобов`язано ПАТ КБ «ПриватБанк» усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні грошовими коштами ОСОБА_1 , що знаходяться на рахунках № НОМЕР_1 , валюта USD, тип рахунку Картка Platinum, шляхом негайного розблокування вказаних рахунків, відкритих на його ім`я в ПАТ КБ «ПриватБанк».

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 втрати від інфляції за період з 18 січня 2017 року по 01 липн7я 2018 року в сумі - 40 946.17 (сорок тисяч дев`ятсот сорок шість гривень 17 коп.) грн., 3% річних в сумі - 10 886.03 грн. (десять тисяч вісімсот вісімдесят шість гривень 03 коп.)

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в розмірі 2 879,22 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм процесуального та матеріального права, просило рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Доводи апеляційної скарги Банк обґрунтовував тим, що застосовуючи норми матеріального права, суд використав лише ті їх приписи, які вказують на умови договору щодо прав клієнта і не врахував виключення з умов договору, що ним передбачені.

Також вказав, що оформлюючи картковий рахунок, позивач приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг, пунктом 1.1.3.2.14 яких передбачено, що банк має право відмовитися від здійснення видаткових операцій за рахунком клієнта у випадку виникнення вмотивованих підозр щодо використання банку для проведення незаконних операцій.

Зазначив, що між сторонами не було укладено договорів щодо користування коштами позивача. Банк не використовував вказані кошти, а тому правові підстави для застосування до даних правовідносин вимог ст. 625 ЦК України відсутні, а тому у суду першої інстанції не було правових підстав для стягнення інфляції та 3 % річних.

Наданим процесуальним законом правом подати відзив на апеляційну скаргу, учасники справи не скористалися.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, приходить до висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що у 2014 році ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрив позивачу рахунок № НОМЕР_1 , валюта USD, тип рахунку Картка Platinum. Станом на 18 липня 2018 року доступний залишок на рахунку складав 236 090,30 грн.

Належність позивачу вказаного рахунку та грошових коштів підтверджується довідками Банку від 04 липня 2017 року, 18 липня 2018 року (а.с. 14, 56-62).

Позивач, 19 грудня 2016 року та 02 лютого 2017 року звертався у письмовій формі до ПАТ КБ «ПриватБанк» з заявами-вимогами про усунення перешкод у користуванні й розпорядженні його грошовими коштами, а також про розблокування рахунку.

Однак, 18 січня 2017 року та 16 лютого 2017 року ОСОБА_1 отримав відповіді ПАТ «ПриватБанку», про те, що надані ним документи не є підтвердженням джерел походження коштів та відповідно до чинного законодавства, а саме: Закону України «Про Банки та Банківську діяльність», нормативно-правовими актами Національного Банку України та Закону України «Про запобігання та протидію легалізації доходів одержаних злочинним шляхом, фінансування, тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масової інформації», його вимоги задоволені не будуть.

Таким чином, судом встановлено, що з 01 серпня 2016 року рахунок позивача заблоковано, у зв`язку з чим він позбавлений можливості вільно користуватися та розпоряджатися власними грошовими коштами.

Згідно із положеннями ч. 1 та ч. 3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, непередбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

У п. 7.1.2 ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Нормами ст. 1074 ЦК України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Отже, стаття 1074 ЦК України встановлює вичерпний перелік підстав, за яких допускається обмеження банком прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, та, зокрема, відсилає на інші спеціальні норми, що регулюють підстави та строки застосування таких обмежень.

Таким спеціально-нормативним актом є Закон України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».

Частинами 1, 2 ст. 17 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» банк, як суб`єкт первинного фінансового моніторингу, має право зупинити проведення фінансової операції у разі, якщо така операція містить ознаки, передбачені статтями 15 і 16 цього Закону, або якщо її учасником або вигодо одержувачем за нею є особа, котру включено до переліку осіб, пов`язаних із здійсненням терористичної діяльності або щодо яких застосовано міжнародні санкції, і в той самий день повідомити про це Спеціально уповноважений орган. Таке зупинення фінансових операцій здійснюється на строк до двох робочих днів.

Як встановлено судом першої інстанції при розгляді справи, у ПАТ КБ «ПриватБанк» відсутні будь-які дані про те, що дії позивача пов`язані із здійсненням терористичної діяльності або щодо нього застосовано міжнародні чи інші правомірні санкції. Тривалість періоду блокування рахунку протягом більше 700 календарних днів свідчить про протиправність дій банку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що самі по собі припущення щодо походження грошових коштів, що надійшли на рахунки клієнта, не є підставою для застосування банком такої санкції, як призупинення видаткових операцій, а також блокування рахунків понад строки, встановлені Законом.

Посилання відповідача на те, що, у банку виникли підозри щодо походження грошових коштів, що розміщені на рахунку позивача, а тому рахунок був заблокований, оскільки підтверджуючих документів щодо походження грошових коштів позивач не надав, не можуть бути враховані судом з огляду на наступне.

Так, відмовляючи у поверненні грошових коштів, що належать позивачу, банк порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого України, яка у відповідності до ст. 5 цього ж Протоколу є додатковою статтею Конвенції.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (ст. 1 Першого Протоколу).

Вказаний принцип також закріплений і у статті 41 Конституції України.

У статті 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Згідно із приписами ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що ухилення відповідача від повернення грошових коштів є незаконним та безпідставним, оскільки відповідно до вимог ст. 1066 ЦК України банк використовує кошти клієнта, гарантуючи його право безперешкодного розпоряджання. Банк не має права встановлювати непередбачені договором чи законом обмеження права клієнта розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком Печерського районного суду міста Києва про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, так як вважає його законним та обґрунтованим.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що між сторонами виникли договірні відносини, тому банк зобов`язаний був на вимогу позивача перерахувати належні грошові кошти за першою вимогою. Відмову банку у поверненні коштів позивачем отримано 01 серпня 2016 року, а тому саме з цієї дати необхідно рахувати строк порушення зобов`язання.

Щодо застосування положень ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин, то слід зазначити, що аналогічна позиція викладена у правовій позиції Верховного Суду України (постанова у справі № 6-39цс13 від 29 травня 2013 року).

Приймаючи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої.

Під час розгляду справи судом першої інстанції, відповідачем не було надано суду заперечень щодо арифметичних сум 3% річних -10 886,03 грн. та індексу інфляції - 40946,17 грн., які обгрунтовано нараховані з 18 січня 2017 року по 01 липня 2018 року, в тому числі в контексті положень ст.ст. 76, 79, 81 ЦПК України.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги у цій частині також підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. З ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Таким чином, матеріалами справи підтверджується те, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог щодо незаконності дій банку.

Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, оскільки підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, колегія суддів вважає, що висновок Печерського районного суду міста Києва про наявність підстав для задоволення позову є правильним.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути враховані судом, оскільки вони повторюють доводи відзиву на позовну заяву, належна оцінка таким доводам надана судом першої інстанції.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки Печерського районного суду міста Києва та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів враховує вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що при вирішенні даної цивільної справи, Печерським районним судом міста Києва правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, тому, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384 389 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: І.М. Білич

Т.А. Слюсар