КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2022 року

м. Київ

справа №754/8484/21

провадження № 22-ц/824/2658/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Беби В.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2021 року у складі судді Грегуль О.В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 , посилаючись на неналежне виконання відповідачами судових рішень про стягнення грошових коштів, звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідачів солідарно: втрати від інфляції в сумі 269 443,78 грн за період з 26 вересня 2019 року по 30 червня 2021 року та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 113 938,29 грн за період з 26 вересня 2019 року по 01 серпня 2021 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 17 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики на суму 2 193 629 грн, що еквівалентно 85 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору, яким передбачено строк повернення позики до дванадцятої години ранку 16 грудня 2016 року.

У забезпечення договору позики 17 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_3 виступила поручителем та зобов`язалась у повному обсязі відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_2 , що випливають з договору позики від 17 жовтня 2016 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року у справі №754/16773/17, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 23 липня 2020 року, стягнуто солідарно зі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 2 053 805,63 грн.

Посилався на те, що станом на час звернення з позовом до суду, постанову Київського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року відповідачами не виконано, стягнуту суму не виплачено.

На підставі викладеного, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто солідарно зі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 : 113 938,29 грн - три проценти річних від простроченої суми та 269 443,78 грн - втрати від інфляції.

У задоволенні вимог про стягнення 20 000 грн правничої допомоги - відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2021 року стягнуто солідарно зі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 18 000 грн правничої допомоги.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 08 листопада 2021 року представниквідповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване судове рішення в частині стягнення солідарно з відповідачів втрат від інфляції та 3 % річних скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог; додаткове рішення - залишити без змін.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є незаконним та необґрунтованим, прийнятим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вказує, що оскільки позичальник отримав позику в іноземній валюті та здійснював повернення коштів також в іноземній валюті, відсутні правові підстави для стягнення з відповідачів інфляційних втрат.

Також уважає необґрунтованими і вимоги про стягнення 3% річних з огляду на те, що позивач 03 серпня 2021 року подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, до якої долучив новий розрахунок заборгованості, де в частині розрахунку заборгованості 3% річних у дужках зазначив посилання на статтю 625 ЦК України, на що не мав права, оскільки не звертався до суду із заявою про зміну підстав позову.

Окрім того, вважає, що позивач до подачі позову у даній справі вже скористався своїм правом на захист порушеного права, звернувшись з відповідними позовними заявами до тих самих відповідачів з тих самих підстав та по тому самому договору позики, за якими вже були прийняті судові рішення.

Позивач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Позивач у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, свого представника не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не сповістила, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того , що доказів про повне або часткове спростування позовних вимог позивача про стягнення втрати від інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми та дотримання зазначеної норми права, відповідачі суду не надали і судом таких доказів не здобуто.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2021 року про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів оскаржується лише ОСОБА_2 , а тому в частині вимог до ОСОБА_3 апеляційним судом не перевіряється.

Судом установлено, що постановою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року у справі №754/16773/17, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 23 липня 2020 року, стягнуто солідарно зі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 2 053 805,63 грн.

Таким чином, відповідачі мають невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується вищевказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили, а саме про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача грошових коштів.

Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання, виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобовR17;язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 у справі № 916/190/18.

Права та інтереси стягувача у випадку невиконання боржником рішення суду про стягнення коштів забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц).

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періодів порівнянні з базовим.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Відповідачі мають невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується вищевказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили, а саме про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача коштів у національній валюті України.

Права та інтереси стягувача у випадку невиконання боржником рішення суду про стягнення коштів забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання.

Саме таку правову позицію щодо застосування ст. 625 ЦК України висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.

Будь-яких конкретних правових доказів про повне або часткове спростування позовних вимог позивача про стягнення втрати від інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми та дотримання зазначеної норми права, відповідачі суду не надали і судом таких доказів не здобуто.

Доказів, які б свідчили, що відповідачі були позбавлені можливості виконати вищевказані судові рішення про стягнення коштів добровільно саме з вини органів виконавчої служби чи з вини позивача або стягувача чи інших осіб, відповідачі також не надали .

Доводи апеляційної скарги, що позичальник отримав позику в іноземній валюті та здійснював повернення коштів також в іноземній валюті, а тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідачів інфляційних втрат є неспроможними з огляду на те, що кошти з відповідачів солідно стягнуті у національній валюті України за рішенням суду , а тому суд вірного висновку дійшов , що доводи про те, що іноземна валюта не підлягає індексації не стосується правовідносин сторін у даній справі.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги про стягнення втрати від інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми суд вірно вважав обґрунтованими.

Погоджується колегія і з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості вимог позивача про стягнення зі ОСОБА_2 3% річних, передбачених статтею 625 ЦК України за невиконання судового рішення з 26 вересня 2019 року по 27 вересня 2020 року.

Доводи апелянта, що вимоги про стягнення 3% річних є необґрунтованими з огляду на те, що позивач 03 серпня 2021 року подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, до якої долучив новий розрахунок заборгованості, де в частині розрахунку заборгованості 3% річних у дужках зазначив посилання на статтю 625 ЦК України, на що не мав права, оскільки не звертався до суду із заявою про зміну підстав позову, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, оскільки ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, посилався лише на положення статті 625 ЦК України та наводив відповідний розрахунок за цією статтею. Жодних інших вимог позивач не заявляв, підстави позову не змінював.

Також неспроможними є аргументи апелянта, що позивач до подачі позову у даній справі вже скористався своїм правом на захист порушеного права, звернувшись з відповідними позовними заявами до тих самих відповідачів з тих самих підстав та по тому самому договору позики, за якими вже були прийняті судові рішення, оскільки матеріали справи не містять жодних відомостей про вирішення заявлених у даній справі позовних вимог за той самий період та з тих самих підстав в іншій справі.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.ч.1,2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Будь-яких доказів, які б відповідали вказаним принципам доказування, позивач суду не надав .

В пункті 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновку суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду попередньої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, немає, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргупредставника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено « 01» лютого 2022 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик