Справа № 136/1397/20
Провадження № 22-ц/801/812/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2022 рокуСправа № 136/1397/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 цивільну справу № 136/1397/20 за позовом ОСОБА_1 до Турбівської селищної ради Вінницького району Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай)

за апеляційною скаргу Немирівської окружної прокуратури Вінницької області, в інтересах держави в особі Турбівської селищної ради Вінницького району Вінницької області, Вінницької районної державної адміністрації, на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 13 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Кривенка Д. Т. в залі суду м. Липовець Вінницької області,

встановив:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Турбівської селищної ради Вінницького району Вінницької області про визнання за позивачем право на земельну частку (пай) в розмірі 4,94 га в умовах кадастрових гектарах із не витребуваних земельних часток (паїв), розташованих на території Брицької сільської ради Вінницького (раніше - Липовецького) району Вінницької області, за межами населеного пункту.

Позовні вимого обгтунтував тим, що 28.12.1990 позивач був прийнятий на роботу в колгосп ім. Ульянове, с. Брицьке, Вінницького (раніше - Липовецького) району Вінницької області. На момент видачі колективному сільськогосподарському підприємстві «Промінь» державного акту на право колективної власності на землю від 22.12.1995, він був членом КСП "Промінь", проте з невідомих причин його не було включено до списку громадян-членів КСП "Промінь", що додається до державного акту, у зв`язку з чим позивачу не було видано сертифікат про право на земельну частку (пай).

Викладені обставини послугували підставою для звернення до суду.

Ухвалою суду від 23.02.2021 залучено правонаступника відповідача Брицької сільської ради Липовецького району Вінницької області, яким є Турбівська селищна рада Вінницького району Вінницької області, у зв`язку з реорганізацією та припиненням Брицькою сільською радою своєї діяльності, та в зв`язку з об`єднанням територіальних громад.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 13 жовтня 2021 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право на земельну частку (пай) в розмірі 4,94 га в умовах кадастрових гектарах із не витребуваних земельних часток (паїв), розташованих на території Брицької сільської ради Вінницького (раніше Липовецького) району Вінницької області, за межами населеного пункту.

Вказане рішення оскаржене в апеляційному порядку Немирівською окружною прокуратурою Вінницької області, в інтересах держави в особі Турбівської селищної ради Вінницького району Вінницької області, Вінницької районної державної адміністрації.

Скаржник просить скасувати рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 13 жовтня 2021 року через невідповідність вимогам чинного законодавства і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що як вбачається з оскаржуваного судового рішення позивач до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), що додається до державного акту на право колективної власності КСП «Промінь» від 21.12.1995, не був включений. Згідно з позицією Верховного Суду (справа 140/1113/17-ц, постанова від 20.05.2019) зверненню до суду з позовом про визнання права на земельну частку (пай) має передувати вирішення питання про не включення позивача до списку громадян - членів КСП, які мають право на земельну частку (пай). Проте таких вимог позивач у своєму позові не заявляла. Отже, у даному випадку правові підстави для визнання за ОСОБА_2 права на земельну частку (пай) відсутні, оскільки позивача не було включено до списків осіб - членів КСП «Промінь» с. Брицьке, що долучався до державного акта на право колективної власності на землю, який був виданий 21.12.1995, і позивач не отримувала сертифікат на право на земельну частку (пай). Окрім цього, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом поза межами строку, передбаченого нормами ЦК України (в редакції ЦК УРСР 1963 року та ЦК України 2003 року). Ті обставини, які упродовж такого тривалого часу перешкоджали позивачу звернутись до суду за захистом своїх прав та наведені у позовній заяві, є необґрунтованими та в свою чергу не можуть бути поважними. Отже, суд, безпідставно поновив строк позовної давності позивачу, оскільки підстави їх пропуску є неповажними та на їх підтвердження останньою не надано жодного доказу. Водночас, позивач не зазначила відповідачем по справі відповідну районну державну адміністрацію.Таким чином, незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 травня 2022 року до участі у даній цивільній справі залучено ОСОБА_1 , як правонаступника позивача ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому зокрема вказує, що вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, постановленим у відповідності до норм матеріального та процесуального права, та таким, що не підлягає скасуванню, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Від Турбівської селищної ради Вінницького району Вінницької області надійшла заява, в якій відповідач просить проводити розгляд справи без участі представника селищної ради на розсуд суду.

У судовому засіданні прокурор Кравчук О.Л. апеляційну скаргу підтримав, і надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила.

Представник Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений завчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість проведення судового розгляду у відсутність позивача та представника Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області, який не з`явився.

Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги дійшов до наступних висновків.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач до розпаювання земель колективної власності був прийнятий до членів колгоспу "Промінь", де пропрацював до 18.02.2000, при цьому він добровільно не виходив та не був виключений з членів товариства на момент передачі землі у колективну власність у 1995 році та видачі 22.12.1995 державного акту на право колективної власності КСП "Промінь", про що було зроблено запис у книзі реєстрації за №29 (рішення про виключення ОСОБА_2 з членів товариства суду не надано, інші відомості у суду відсутні), в зв`язку з чим набув право на земельну частку (пай) у відповідному розмірі площею 4,94 в умовних кадастрових гектарах з дня видачі цього акта відповідно до положень ст.1-3 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)".

Однак з таким висновком колегія суддів погодитися не може з огляду на наступне.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вищевказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що 28.12.1990 позивач був прийнятий на роботу в колгосп ім. Ульянове, с. Брицьке, Вінницького (раніше - Липовецького) району Вінницької області, що підтверджується копією з трудової книжки колгоспника (а.с. 5).

22.12.1995 було видано Державний акт на право колективної власності на землю КСП «Промінь» с. Брицьке Липовецького району Вінницької області, про що було зроблено запис в книзі реєстрації за №29. Згідно розпорядження №371 від 24.10.1996 Липовецької районної державної адміністрації Вінницької області, були видані сертифікати на право на земельну частку (пай) та було затверджено розмір земельної частки паю КСП «Нива» с. Іванька в у розмірі 4,94 га.

В період розпаювання земель господарства, позивач помилково не був включений до списку-додатку до Державного акту КСП «Промінь» с. Брицьке. Позивач був членом КСП «Промінь» с. Брицьке, а його звільнення було розглянуто 18.02.2000 на загальних зборах таким чином на час отримання Державного акту КСП «Промінь», а тому він мав право на частку земельного паю. Тому позивач змушений звернутися до суду, оскільки його право не визнається і він не може розпорядитися своєю власністю.

Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У силу вимог ст. 10 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" земля може належати підприємству на праві колективної власності, а також може бути надана у тимчасове користування, у тому числі на умовах оренди. Право підприємства на земельну ділянку зберігається при входженні його до складу агропромислових об`єднань, комбінатів, агрофірм та інших формувань.

Відповідно до Указу Президента України від 08.08.1995 за № 720/95 «Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додаються до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно роз`яснень викладених в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 за № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті у спадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до п.7 Указу Президента України від 08.08.1995 за № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток паїв» місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток паїв» нерозподіленою земельною ділянкою є земельна ділянка, яка відповідно до проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) увійшла до площі земель, що підлягають розподілу, але відповідно до протоколу про розподіл земельних ділянок не була виділена власнику земельної частки (паю).

Невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості).

У разі якщо до 01.01.2025 власник невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємець не оформив право власності на земельну ділянку, він вважається таким, що відмовився від одержання земельної ділянки.

Згідно п. 21 Прикінцевих положень до ЗК України установлено, що з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні" землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.

Як вбачається з оскаржуваного судового рішення позивач до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), що додається до державного акта на право колективної власності, не був включений.

Згідно з позицією Верховного Суду, висловленій в постанові від 20.05.2019, справа 140/1113/17-ц, зверненню до суду з позовом про визнання права на земельну частку (пай) має передувати вирішення питання про не включення позивача до списку громадян - членів КСП, які мають право на земельну частку (пай).

За змістом статей 22, 23 ЗК України (у редакції 1990 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта.

Вказана правова позиція Верховного Суду висловлена у постановах від 20.03.2019, справа № 610/2071/17, від 15.05.2019, справа № 629/996/17 та від 22.05.2019, справа № 607/13295/16.

Отже, правові підстави для визнання за ОСОБА_2 (правонаступником якого є ОСОБА_1 ) права на земельну частку (пай) відсутні, оскільки позивача не було включено до списку осіб - членів КСП «Промінь», що долучався до державного акта на право колективної власності на землю, який був виданий 22.12.1995, і позивач не отримувала сертифікат про право на земельну частку (пай).

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що задовольняючи позов, суд безпідставно поновив строк позовної давності на звернення до суду, апеляційний суд зазначає наступне.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість.

Як вбачається з тексту оскаржуваного рішення місцевий суд питання поновлення строку не вирішував.

Окрім цього, судом першої інстанції, у порушення вимог процесуального законодавства, не вирішено питання щодо складу осіб, які мають брати участь у розгляді справи.

Так, Верховний Суд України у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

Крім того позивач не зазначив відповідачем по справі Вінницьку районну державну адміністрацію, як належного відповідача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Встановивши, що позивачем пред`явлено позов не до всіх належних відповідачів, у задоволенні вимог ОСОБА_2 (правонаступником якого є ОСОБА_1 ) необхідно відмовити саме з цих підстав, оскільки висновки суду по суті вирішення спору мають бути зроблені за належного суб`єктного складу її учасників.

Право звернення прокурора до суду в інтересах держави передбачено статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якої представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 08 квітня 1999 року у справі № 3-ро/99 прокурори та їх заступники подають до суду позови саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ і організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності. Прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування.

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia, заява № 42454/02, §35)).

Таким чином, захист права власності належить до сфери інтересів держави, а вилучення земельних ділянок із її власності на користь інших суб`єктів цивільного обороту всупереч положенням чинного законодавства суттєво їх порушує.

Щодо визнання відповідачами позову, то вказані правовідносини регулюються статтею 206 ЦПК України. Так, у частині четвертій статті 206 ЦПК України вказано, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відтак, визнання позову відповідачем є підставою для задоволення позову лише, якщо таке визнання не суперечить закону, або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Таким чином, судом першої інстанції зроблено неправильний висновок про наявність підстав для задоволення позову та визнання за позивачем права на земельну частку (пай) в розмірі 4,94 га в умовах кадастрових гектарах із не витребуваних земельних часток (паїв), розташованих на території Брицької сільської ради Вінницького (раніше Липовецького) району Вінницької області, за межами населеного пункту

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим в розумінні статті 263 ЦПК України, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволені позовних вимог.

Відповідно до положень частини тринадцятої статті 141, підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України з ОСОБА_3 слід стягнути на користь Вінницької обласної прокуратури сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 260 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Немирівської окружної прокуратури Вінницької області, в інтересах держави в особі Турбівської селищної ради Вінницького району Вінницької області, Вінницької районної державної адміністрації - задовольнити.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 13 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Турбівської селищної ради Вінницького району Вінницької області, Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай) - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Вінницької обласної прокуратури (Код отримувача: 02909909, банк отримувача: Державна казначейська служба України м. Київ, код банку отримувача (МФО) 820172, рахунок: UA0003988) сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1 260 (одна тисяча двісті шістдесят) грн 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І. В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник