Провадження №: 2-др/755/17/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Коваленко І.В.,

при секретарі - Ковшобі А.К.,

розглянувши у судовому засіданні, в залі суду в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, заяву представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Якименка Миколи Миколайовича про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про відібрання дитини, стягнення шкоди, -

в с т а н о в и в :

В провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про відібрання дитини, стягнення шкоди.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24 січня 2022 року задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Якименка М.М. про залишення позовної заяви без розгляду. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про відібрання дитини, стягнення шкоди - залишено без розгляду.

03.02.2022 року до суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Якименка М.М. про ухвалення додаткового рішення, у якій просить суд: покласти судові витрати в частині витрат на професійну правничу допомогу адвоката Якименка М.М., понесених ОСОБА_1 при вирішенні справи №755/19336/21 в суді першої інстанції та які підлягають оплаті адвокатові, стягнувши такі у загальній сумі 15 400 грн. з ОСОБА_2 з ухваленням відносно цього відповідного додаткового судового рішення. В обґрунтування заяви зазначає, що при постановленні ухвали від 24.01.2022 року судом не було вирішено питання про розподіл судових витрат пов`язаних з розглядом справи, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу, які були понесені відповідачем ОСОБА_1 при розгляді цієї справи та про які адвокатом Якименком М.М. в останньому судовому засіданні 24.01.2022 року було заявлено клопотання про покладення судових витрат на професійну правничу допомогу на позивача ОСОБА_2 та повідомлено про надання доказів понесених витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Станом на час звернення з цією заявою представник відповідача - адвокат Якименком М.М. надав докази щодо розміру судових витрат у розмірі 15 400 грн., які ОСОБА_1 іще має сплатити (понести) за надану професійну правову (правничу) допомогу адвокату Якимерннку М.М. у зв`язку з розглядом справи, а саме: копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 10.02.2020 р., додатку 1 - Погодження гонорару від 10.02.2020 р. та Додаткову угоди від 20.12.2021 р. копія Акту прийому надавання правової (правничої) допомоги від 31.01.2022 р. Посилаючись на приписи ст.133, ст. 137, ч. 8 ст. 141 ЦПК України, представник відповідача просить стягнути вказані витрати з ОСОБА_2 .

10.02.2022 року до суду надійшли заперечення представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Папазової Г.А. на заяву представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Якименка М.М. про ухвалення додаткового рішення, у якій остання просить відмовити в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення та стягнення витрат на правову допомогу. Свої заперечення обґрунтовує тим, що суд може вирішити питання про розподіл судових витрат з дня постановлення ухвали про залишення позову без розгляду за умови дотримання відповідною стороною вимог ч. 9 ст. 141 ЦПК України, а саме: у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Окрім того, на думку представника позивача, надані докази на підтвердження витрат на правову допомогу є необґрунтованими та завищеними, оскільки: договір не містить обов`язкової умови, зокрема ціни договору, фіксована ця ціна чи погодинна оплата, а тому незрозумілим звідки взялася сума 2500 грн. за годину роботи адвоката; не було надано доказів щодо оплати правової допомоги у той час, як договором передбачено здійснення клієнтом оплати правової допомоги на поточний рахунок адвоката; не було надано попереднього розрахунку судових витрат; у Акті №1 прийому надання правової (правничої) допомоги від 31.01.2022 року завищений час, який витрачав адвокат на надання такої допомоги.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Сторони у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Про причини неявки суду відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Якименко М.М. не повідомили. Від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Папазової Г.А. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з її участю у кримінальній справі, розгляд якої призначено на 03.06.2022 року.

Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши подану заяву, дослідивши матеріали цивільної справи №755/19336/21, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 18.11.2021 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про відібрання дитини, стягнення шкоди.

29.11.2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі за вказаним позовом ОСОБА_2 за правилами загального позовного провадження.

24.01.2021 року у підготовчому засіданні до суду надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Якименка М.М. про залишення позову без розгляду на підставі п.11 ч.1, ч.ч.2, 3 ст.257 ЦПК України.

Крім того, адвокатом Якименком М.М. 24.01.2022 року було заявлено клопотання про покладення судових витрат на ОСОБА_2 та про надання доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

24.01.2022 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про залишення без розгляду позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про відібрання дитини, стягнення шкоди без розгляду, на підставі п.4 ч.1 ст. 257 ЦПК України.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ч. 2 ст.258 ЦПК України, видами судових рішень є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази. Процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Підстави, за яких суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, визначені у статті 257 ЦПК України.

Так, згідно п. 4 ч. 1 ст.257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Частиною 3 ст.257 ЦПК України передбачено, що в ухвалі про залишення позову без розгляду можуть бути вирішені питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з державного бюджету.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання.

Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц.

Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України.

Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку , що встановлені договором.

Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги.

Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18.

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування відповідачем надано: Договір про надання правової (правничої) допомоги №б/н від 10.02.2020 року, Додаток №1 до договору від 10.02.2020 року у вигляді погодження гонорару за надання правової допомоги; Додаткову угоду до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 10.02.2021 року; Акт №1 прийому надання правової (правничої) допомги від 31.01.2021 року, що підтверджується матеріалами справи ( т.1 а.с. 190-194).

Однак, представником відповідача не надано належних та допустимих доказів в підтвердження сплати відповідачем коштів, зокрема, відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку.

Крім того, загальне правило щодо компенсації судових витрат у разі закриття провадження передбачено частиною п`ятою статті 142 ЦПК України, згідно з якою у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Отже, зі змісту ч.5 ст.142 ЦПК України вбачається, що відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, не у всіх випадках залишення позову без розгляду, а лише якщо воно відбулось внаслідок необґрунтованих дій позивача.

При цьому, згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до частини дев`ятої статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Таким чином, для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, а суд має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Згідно роз`яснень викладених у пункті 38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» в інших випадках закриття провадження у справі, а також у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. Розмір відшкодування доводить відповідач. При цьому саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача.

Тобто, для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідач повинен довести, що позовна заява була залишена без розгляду внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Крім того, звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантоване статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Таким чином, за змістом ч. 5 ст. 142 ЦПК України стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно було довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Така ж позиція висловлена у п. 38 постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», а саме, що в разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. Розмір відшкодування доводить відповідач. При цьому, саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 26 вересня 2018 року по справі №148/312/16-ц та вказані висновки є обов`язковими для судів першої, апеляційної інстанції.

З письмово викладеного клопотання вбачається, що представник відповідача посилається на те, що необґрунтованість дій позивача ОСОБА_2 полягає у зловживанні процесуальними правами, у зв`язку з поданням декількох позовів до одного й того самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав.

В даному випадку, враховуючи, що матеріали справи не містять доказів та постановлених судом ухвал в порядку Глави 9 «Заходи процесуального примусу» щодо зловживання позивачем чи його представником процесуальними правами, а стороною відповідача не надано належних та допустимих доказів в підтвердження сплати відповідачем коштів, зокрема, відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку, суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів представника відповідача про ухвалення додаткового рішення. Крім того, таких необґрунтованих дій з боку позивача, як то систематичне протидіяння правильному та швидкому вирішенню спору, умисність дій та винна поведінка представником відповідача також не доведено.

Отже, враховуючи усе вищезазначене, суд приходить до висновку, що заява представника відповідача про ухвалення додаткового рішення не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 12, 15, 81, 133, 134, 137, 141, 142, 258, 270 ЦПК України, Законом України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», суд,-

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Якименка Миколи Миколайовича про компенсацію судових витрат на професійну правничу допомогу - відмовити.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017,апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Ухвала складена, проголошена та підписана суддею 03.06.2022 року.

Суддя: