КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 759/23207/19

провадження № 22-ц/824/1402/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),

суддів - Желепи О.В., Шкоріної О.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 квітня 2021 року у складі судді Жука М.В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року представник ОСОБА_1 - Квітін Р.В. звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 60 000 грн безпідставно набутих грошових коштів, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн та 768,40 грн судового збору.

У мотивування вимог посилався на те, що 01 травня 2019 року ним укладено з ОСОБА_5 договір позики, за умовами якого ОСОБА_5 надав йому у позику грошові кошти у сумі 100 000 грн, які він зобов`язався повернути в строк до 01 жовтня 2019 року.

Зазначав, що 26 липня 2019 року позивачем помилково перераховано частину боргу у розмірі 60 000 грн на рахунок ОСОБА_2 , яка в добровільному порядку ці кошти не повертає.

На підставі викладеного, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05 квітня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 60 000 грн безпідставно набутих грошових коштів, 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу та 768,40 грн судового збору, а всього 65 768,40 грн.

Не погоджуючись із заочним рішенням, 29 жовтня 2021 року представник відповідача ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції жодним чином не повідомив відповідача ані про існування відкритого судового провадження, ані про час та дату судового засідання, у зв`язку з чим відповідач була позбавлена можливості надати суду докази та навести свої заперечення проти позовних вимог, у результаті чого відбулось порушення права відповідача на справедливий судовий розгляд.

Вказує на те, що 60 000 грн були отримані відповідачем не помилково, а за надані ОСОБА_2 ОСОБА_1 юридичні послуги на ринку фінансових послуг, за отриманням яких він звернувся.

Зауважує, що позивач з відповідачем добре знайомі, оскільки знаходились у ділових відносинах, на підтвердження чого посилається на переписку у месенджерах та копії платіжних доручень.

22.12.2021 року на адресу Київського апеляційного суду представником ОСОБА_1 - адвокатом Квітіним Р.В. надіслано відзив на апеляційну скаргу, в якому представник позивача просить залишити без змін рішення суду першої інстанції , а апеляційну скаргу - залишити без задоволення. Також просить стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 8000 грн.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сплата 26 липня 2019 року ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 60 000 грн здійснена на виконання зобов`язання за договором позики від 01 травня 2019 року, проте при здійсненні перерахунку позивачем невірно указані рахунок отримувача ОСОБА_5 , в результаті чого грошові кошти були перераховані ОСОБА_2 , яка не мала правових підстав на їх отримання та в добровільному порядку грошові кошти не повертає.

Проте, колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 01 травня 2019 року між ОСОБА_5 (позикодавцем) та ОСОБА_1 (позичальником) укладений договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передає позичальникові безпроцентну позику на суму 100 000 грн, а позичальник зобов`язується повернути зазначену суму позики. Повернення позики може відбуватись за бажанням позичальника протягом чотирьох місяців по частинам, але не пізніше 01 жовтня 2019 року (а.с. 7).

Відповідно до дублікату квитанції АТ «КБ «Приватбанк» за №, 26 липня 2019 року ОСОБА_1 перерахував 60 000 грн на ім`я ОСОБА_2 із зазначенням у графі призначення платежу: «повернення боргу. Переказ на карту Приватбанку» (а.с. 8).

За інформацією АТ «КБ «Приватбанк», 26 липня 2019 року о 16 год. 40 хв. з рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , через додаток Приват24 на картку НОМЕР_3 було перераховано 60 000 грн, отримувач: ОСОБА_2 ; призначення платежу: повернення боргу.

Як убачається зі змісту скриншотів із месенджерів «viber», «whatsapp» та «telegram» представник ОСОБА_1 - адвоката Квітін Є.В. надсилав ОСОБА_2 вимогу про повернення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 60 000 грн (а.с. 10-17).

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 є засновником компанії товариства з обмеженою відповідальністю «Консалтингова Компанія «Центр підтримки та розвитку бізнесу».

ОСОБА_1 є співзасновником товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Паритет».

Вказані відомості підтверджуються інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Як убачається з переписки електронною поштою та у месенджерах, між позивачем та відповідачем існували ділові відносини, що передбачали проведення відповідних фінансових операцій.

Окрім того, позивач, перерахувавши грошові кошти у сумі 60 000 грн на рахунок відповідача, звернувся до останньої з вимогою про повернення коштів лише 12 листопада 2019 року, приблизно за місяць до звернення з даним позовом до суду.

Відомостей про те, що ОСОБА_1 звертався з такою вимогою раніше, матеріали справи не містять.

При цьому, зазначення у квитанції в графі «Призначення платежу»: «повернення боргу» не свідчить про те, що 60 000 грн було повернуто в рахунок погашення заборгованості саме за договором позики від 01 травня 2019 року, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Згідно статей 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, ураховуючи те, що сторони перебували у ділових відносинах, що передбачали фінансові операції, зважаючи на відсутність у квитанції про перерахування 60 000 грн відомостей про те, що ці кошти спрямовані на погашення заборгованості за договором конкретним позики від 01 травня 2019 року, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , перерахування ОСОБА_1 з власної ініціативи грошових коштів у розмірі 60 000 грн на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 не трансформує перераховану суму у безпідставно набуте майно, а тому відсутні підстави для застосування до даних правовідносин положення статті 1212 ЦК України.

У порушення вимог статей 76-81 ЦПК України, жодних доказів помилковості перерахування вищевказаної суми на рахунок ОСОБА_2 позивачем суду надано не було.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, набуттям відповідачем грошових коштів, які не можуть вважатися безпідставно набутими у розумінні статті 1212 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, зважаючи на те, що колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати, понесені у зв`язку з поданням позовної заяви та апеляційної скарги, слід покласти на позивача.

З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 152,60 грн.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 квітня 2021 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 152,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених частиною третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.І. Шкоріна