Ухвала

Іменем України

08 червня 2022 року

місто Київ

справа № 459/1610/20

провадження № 61-4769ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського апеляційного сулу від 16 лютого 2022 року у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У червні 2020 року Акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк») звернулося до Червоноградського міського суду Львівської області суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

08 жовтня 2020 року відповідач подав заяву про передачу справи за підсудністю, відповідно до частини першої статті 27 ЦПК України до Подільського районного суду міста Києва за місцем його проживання, посилаючись на те, що АТ «Універсал Банк» звернулося з позовом до суду за зареєстрованим місцем його проживання, тоді як з 2008 року він постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , і саме за цією адресою банк веде з ним листування. На підтвердження наведених обставин надав копію договору купівлі-продажу квартири від 18 березня 2008 року, копію довідки про нарахування та оплату комунальних послуг за особовим рахунком № НОМЕР_1 , квитанції про їх оплату, копію листа банку від 15 липня 2020 року № 39157.

Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 16 березня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про передачу справи за підсудністю за місцем його проживання.

Ухвала суду мотивована тим, що відповідно до частини першої

статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Суд визнав необґрунтованими аргументи відповідача про наявність підстав для передачі справи за підсудністю до Подільського районного суду міста Києва за місцем його перебуванням, оскільки його проживання з 2008 року за адресою: АДРЕСА_1 , за змістом статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не може вважатися місцем його перебування. АТ «Універсал Банк» звернулося з позовом до суду за зареєстрованим місцем проживання відповідача, що відповідає вимогам статті 27 ЦПК України.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 23 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 16 березня 2021 року повернуто заявнику на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України.

Постановою Верховного Суду від 19 січня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Львівського апеляційного суду від 23 квітня 2021 року скасовано з підстав ухвалення його неповноважним складом суду, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 16 березня 2021 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відповідно до

статті 353 ЦПК України ухвала суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про передачу справи за підсудністю не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, заперечення на таку ухвалу включаються до апеляційної скарги на рішення суду, а тому відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга підлягає поверненню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 28 травня 2022 року, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Львівського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року, справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що:

- суд апеляційної інстанції не звернув увагу на приписи частини третьої

статті 8 Конституції України, відповідно до якої звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується, та в порушення вимог статті 357 ЦПК України належно не перевірив обставини та доводи апеляційної скарги, а тому помилково визнав апеляційну скаргу неподаною та повернув її апелянту;

- колегія суддів апеляційного суду підлягала самовідводу на підставі пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України, оскільки попередня ухвала суду апеляційної інстанції під головуванням судді Цяцяка Р. П. про повернення апеляційної скарги скасована Верховним Судом;

- колегія суддів Львівського апеляційного суду проігнорувала небезпеку та загрозу для життя і здоров`я учасників справи внаслідок пандемії короновірусної хвороби;

- швидке складання оскаржуваного судового рішення та його оприлюднення в Єдиному державному реєстрі судових рішень має ознаки корупційної змови позивача, суддів першої та апеляційної інстанцій, а також свідчить про поінформованість вірогідності початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації і як наслідок інформаційне та територіальне блокування відповідача від участі у справі;

- неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15 червня 2020 року у справі № 760/33833/18.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Вивчивши оскаржуване судове рішенні та перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності, з огляду на таке.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Пунктом 9 частини другої статті 353 ЦПК України визначено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду.

Ухвали суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про передачу справи за підсудністю відсутні у переліку ухвал, визначеного частиною першою статті 353 ЦПК України, які можуть бути оскаржені окремо від рішення.

Відповідно до частини другої статті 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Згідно із пунктом 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Верховний Суд зауважує, що у пункті 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України передбачено безумовне повернення апеляційної скарги у разі, якщо така подана на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду. Винятків, за наявності яких особа може звернутися до суду апеляційної інстанції на зазначене рішення (ухвалу суду першої інстанції), процесуальне законодавство не передбачає.

У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 219/10010/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що встановлення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду стосовно суті спору, та відтермінування реалізації права на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі (зокрема права на апеляційне оскарження ухвал про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі), до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду. Тому означена мета є легітимною. Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не вказаних у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження, визначені у частині пункті 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України.

Установивши, що ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 16 березня 2021 року про відмову у задоволенні заяви про передачу справи за підсудністю, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, апеляційний суд обґрунтовано повернув її заявнику.

Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15 червня 2020 року у справі № 760/33833/18 є неспроможними, оскільки у наведеній справі суд касаційної інстанції зробив висновок за інших фактичних обставин. Так, у справі № 760/33833/18 предметом касаційного оскарження була ухвалу суду першої інстанції про відкриття провадження у справі та постанова апеляційного суду, ухвалена за наслідками її перегляду. Урахувавши конкретно встановлені судами обставини у справі, Верховний Суд вказав, що за відсутності відомостей про місце реєстрації проживання або проживання відповідача, суд вирішуючи питання про відкриття провадження у справі правильно застосував спеціальне правило частини дев`ятої статті 28 ЦПК України, відповідно до якої позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

Доводи касаційної скарги щодо неповноважного складу апеляційного суду Верховний Суд визнає безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 37 ЦПК України суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді апеляційної інстанції, не може брати участі у розгляді цієї самої справи в судах касаційної або першої інстанції, а також у новому розгляді справи після скасування ухвали чи рішення суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 2.3.43 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого Рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30 (далі - Положення), судові справи, що надійшли із судів апеляційної або касаційної інстанцій після скасування ухвал, які перешкоджають подальшому розгляду судової справи (крім ухвал про закриття, припинення провадження), а також ухвал, які не перешкоджають подальшому розгляду судової справи, передаються раніше визначеному у судовій справі головуючому судді (судді-доповідачу), ухвалу яких скасовано чи у провадженні яких перебувала або перебуває судова справа.

Раніше визначеному в судовій справі головуючому судді (судді-доповідачу) передаються також: апеляційні та касаційні скарги, що надійшли до суду відповідної апеляційної чи касаційної інстанцій після визначення судді-доповідача у цій судовій справі, якщо провадження не закінчено (підпункт 2.3.44. пункту 2.3 Положення).

Наведене дає підстави для висновку, що ухвала суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги не є тим процесуальним рішенням, яким закінчено провадження у справі, а отже безпідставними є посилання ОСОБА_1 на те, що колегія суддів апеляційного суду підлягала самовідводу на підставі пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України, у зв`язку з тим, що попередня ухвала суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги під головуванням судді Цяцяка Р. П. була скасована Верховним Судом.

Аргументи заявника про те, що суд апеляційної інстанції проігнорував приписи частини третьої статті 8 Конституції України, згідно з якою звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини гарантується на підстав Конституції України, та в порушення вимог частини шостої

статті 357 ЦПК України належно не перевірив доводи апеляційної скарги є безпідставними, оскільки оскаржувана ухвала апеляційного суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, якими врегульовано право на оскарження в апеляційному порядку ухвал суду першої інстанції, у тому числі ухвал, які не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, що не суперечать положенням Конституції України.

Посилання ОСОБА_1 про те, що швидке складання оскаржуваного рішення та його оприлюднення у Єдиному державному реєстрі судових рішень має ознаки корупційної змови позивача, суддів першої та апеляційної інстанцій, а також свідчить про поінформованість вірогідності початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації і як наслідок інформаційне та територіальне блокування відповідача від участі у справі є надуманими, а твердження заявника про те, що колегія суддів Львівського апеляційного суду проігнорувала небезпеку та загрозу для життя і здоров`я учасників справи внаслідок пандемії короновірусної хвороби, взагалі не містить сутнісного обґрунтування.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а тому касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року є необґрунтованою.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 3 частини першої статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Львівського апеляційного сулу від 16 лютого 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

А. С. Олійник

В. В. Яремко