Справа № 462/9564/21
Провадження № 2/466/1383/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2022 року Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Баєвої О.І.

при секретарі судового засідання Шукост О.М.

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Управління Служби безпеки України у Львівській області до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, -

у с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить встановити факт нікчемності правочину у відповідності до закону договору оренди квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 15.01.2017 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача безпідставно набуті грошові кошти в сумі 40937,58 грн, а також суму сплаченого судового збору.

Свої вимоги мотивує тим, що 20.08.2020 року до УСБУ у Львівській області звернулася військовослужбовець ОСОБА_2 із рапортом щодо призначення та виплати їй компенсації за піднайом житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Наказом №449/ДСК від 09.10.2020 року рапорт задоволено, призначено виплату вказаних компенсацій в період з 20.08.2020 року по 31.12.2020 року.

12.01.2021 року ОСОБА_2 звернулася із рапортом про продовження їй здійснення виплат із збільшенням таких виплат у 1,5 рази у зв`язку із збільшенням кількості членів сім`ї.

В серпні 2021 року виплата вказаних компенсацій ОСОБА_2 була припинена у зв`язку із зміною нею місця проживання на нову адресу: АДРЕСА_2 , про що вона повідомила 21.07.2021 року.

При повторному вивченні поданих ОСОБА_2 документів щодо призначення їй виплати компенсації за піднайом житлового приміщення УСБУ у Львівській області встановлено, що Договір оренди від 15.01.2017 року було укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Проте, власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 .

Відтак, позивач просить стягнути з відповідача 40937,58 грн безпідставно набутих нею коштів, а також встановити факт нікчемності Договору оренди, оскільки такий укладено з особою, яка не мала такого права.

В розпорядження суду поступив відзив на позовну заяву відповідача ОСОБА_2 , в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог покликаючись на наступне.

Станом на момент укладення Договору оренди їй не було відомо про те, що ОСОБА_3 не була власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 ., та вважає, що безпідставно набуті кошти слід стягувати з ОСОБА_3 . Нею було виконано всі необхідні вимоги для отримання компенсації за піднайом житла та щомісячно отримувалися кошти для погашення частини вартості оренди житла. Відтак, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

До суду поступила відповідь на відзив, в якому представник позивача просить позовні вимоги задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи. До суду поступила заява про розгляд справи без її участі, в якій просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника позивача, оглянувши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 15.01.2017 року між ОСОБА_3 (орендодавець) та ОСОБА_2 (орендар) укладено Договір оренди квартири, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове платне користування (найм) для проживання двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 1.2 вказаного договору зазначено, що квартира належить орендавцю, тобто ОСОБА_3 , на підставі Свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 .

20.08.2020 року ОСОБА_2 звернулася до начальника Управління СБ України у Львівській області із рапортом, в якому просила виплачувати компенсацію за піднайом (найм) житла, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Наказом від 09.10.2020 року №449/ДСК погоджено виплачувати щомісячну грошову компенсацію за піднайом (найом) житлового приміщення ОСОБА_2 як співробітнику Управління Служби безпеки України у Львівській області з 20.08.2020 року по 31.12.2020 року.

30.12.2020 року ОСОБА_2 звернулася із рапортом до начальника УСБ України у Львівській області про продовження виплати їй в 2021 році щомісячної грошової компенсації за піднайом (найом) житла, а також повідомила про збільшення кількості членів її сім`ї, у зв`язку із чим розмір грошової компенсації має бути збільшено в 1,5 раза.

Наказом від 19.01.2021 року №37-ос/дск погоджено виплатити щомісячну грошову компенсацію за піднайом (найм) житлового приміщення ОСОБА_2 , співробітнику УСБ України у Львівській області з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Так, згідно з частиною першою ст.12 цього Закону держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК УРСР та іншими нормативно-правовими актами; порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України.

Призначення та виплата компенсації військовослужбовцю грошових коштів за оренду житлового приміщення передбачена «Порядком виплати грошової компенсації військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, розвідувальних органів, Державної прикордонної служби, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони та військовослужбовцям, відрядженим до Міністерства освіти і науки, Державного космічного агентства, за піднайом (найом) ними житлових приміщень», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 червня 2013 р. № 450, а також Наказом Служби безпеки України «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень» від 06.11.2007 № 792.

Відповідно до п.9.3 Наказу Служби безпеки України «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень» від 06.11.2007 № 792 компенсація за піднайом (найом) житлового приміщення здійснюється на підставі копії договору піднайму (найму, оренди) житлового приміщення, укладеного між військовослужбовцем та наймодавцем (орендодавцем, наймачем, який здає житлове приміщення в піднайом) житлового приміщення згідно із законодавством, а також банківських квитанцій (прибуткових касових ордерів чи інших встановлених законодавством документів, що підтверджують факт здійснення військовослужбовцем оплати вартості піднайму (найму)), які надаються відповідному фінансовому підрозділу.

Статтею 759 ЦК України визначено визначення договору найму, за яким наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст.761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №263901467, сформованої 01.07.2021 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_4 .

Таким чином, судом встановлено, що Договір оренди квартири від 15.01.2017 року укладений не власником майна, яке було предметом договору. Відомостей про уповноваження власником майна ОСОБА_4 на укладення відповідного договору ОСОБА_3 в матеріалах справи немає.

Частиною 1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі №916/3156/17.

Враховуючи вказані норми, суд приходить до висновку, що Договір оренди квартири від 15.01.2017 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був нікчемним з моменту укладення на підставі ч.2 ст.215 ЦК України.

У постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 7 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц встановлено, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону.

Покликання відповідача ОСОБА_2 про те, що їй не було відомо станом на момент укладення Договору оренди про те, що ОСОБА_3 не є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , суд не бере до уваги, оскільки цей факт не впливає на дійсність чи недійсність вчиненого правочину.

Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно з ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

За ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Отже, стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

З матеріалів справи, зокрема платіжних доручень, квитанцій вбачається, що за період з грудня 2020 року по серпень 2021 року сума грошової компенсації за піднайом (найом) житлового приміщення ОСОБА_2 виплачена у розмірі 40937,58 грн.

Враховуючи вищевикладене, те, що Договір оренди квартири від 15.01.2017 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є нікчемним з моменту укладення, на підставі вказаного договору УСБ України у Львівській області здійснено компенсацію ОСОБА_2 за піднайом (найм) житлового приміщення у розмірі 40937,58 грн, відтак, вказані кошти ОСОБА_2 набула безпідставно, а тому позов підлягає частковому задоволенню.

Крім того, в силу дії 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в користь позивача судові витрати.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10-13, 19, 76, 77, 79, 80, 83, 89, 95, 141, 206, 259-261, 263-265, 268, 273, 353 ЦПК України -

у х в а л и в :

позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Управління Служби безпеки України у Львівській області безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 40937,58 грн. (сорок тисяч дев`ятсот тридцять сім гривень п`ятдесят вісім копійок).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Управління Служби безпеки України у Львівській області 2270,00 грн (дві тисячі двісті сімдесят гривень) судового збору.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту безпосередньо до Апеляційного суду Львівської області.

Повний текст рішення складено 03.06.2022 року.

Позивач: Управління Служби безпеки України у Львівській області, , місцезнаходження: 79011, м.Львів, вул.Вітовського, 55.

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_3 .

Суддя О. І. Баєва