Справа № 484/1019/22
Провадження № 2/484/644/22
01.06.2022 року м. Первомайськ
Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області у складі головуючого судді Максютенко О.А. при секретарі Завірюха В.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
у квітні 2022 року ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначала, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом комунального майна міськвиконкому від 21.02.1995 року їй належить ј частка квартири АДРЕСА_1 та 1/12 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії НБ №0316868 від 24.04.1998 року видане державним нотаріусом Першої Первомайської держноткантори Ткаченко Н.В., реєстр №2-1167.
Відповідно до листа КП «Первомайське МБТІ» станом на 31.12.2012 року по даним паперових носіїв інформації бюро наявний запис про реєстрацію права власності на вище вказану квартиру за: ОСОБА_6 ј частка на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Флндом комунального майна міськвиконкому від 21.02.1995 року; ОСОБА_7 ј частка на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом комунального майна міськвиконкому від 21.02.1995 року та 1/12 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії НБ №0316868 від 24.04.1998 року видане державним нотаріусом Першої Первомайської держноткантори Ткаченко Н.В., реєстр №2-1167; ОСОБА_5 1/12 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії НБ №0316868 від 24.04.1998 року видане державним нотаріусом Першої Первомайської держноткантори Ткаченко Н.В., реєстр №2-1167.
Згідно будинкової книги в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані, але не проживають такі громадяни: онука ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ,зареєстрована з 23.03.2006 року і не проживає з 2018 року та онук дерев`янко ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,зареєстрований з 18.01.2017 року та не проживає з 2019 року. Факт не проживання онуків підтверджується актом про не проживання, виданий головою ОСББ «МГрушевського 19» В.С. Станковим, складений в присутності свідків. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 завласним бажанням припинили своє проживання в спірній квартирі забравши всі свої особисті речі. На даний час ОСОБА_9 має свою сім`ю та проживає в приватному будинку по АДРЕСА_2 . До квартири відповідачі не з`являлась і вселитись не намагались. Перешкод в користування житловим приміщенням відповідачам вона не чинила. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не являється співвласником спірної квартири, не сплачують комунальні платежі в утриманні квартири участі не беруть, будь-якої кореспонденції на їхім`я зха місцем реєстрації не надходить. Реєстрації відповідачів у спірній квартирі обмежує право позивача користуватисьсвоєю власністю, а саме: отримати субсидію та сплату комунальних послуг.
на спадщину за законом від 24.04.1998 року їй належить ј частка та на приватизованої квартири АДРЕСА_1 обаласті
Просить суд визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою « АДРЕСА_1 .
21.04.2022 року ухвалою суду відкрито провадження у даній цивільній справі, справу призначено у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
26.05.2022 року відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_10 , адвокат Сікорський С.М. до суду надали відзиви на позовну заяву, де просять відмовити в задоволенні позову уповномуобсязі за його необґрунтованістю. У відзивах зазначено, що спірна квартира знаходиться у спільній частковій власності, кожен із співвласників має однакові права та обов`язки. Частки співвласників в натурі не виділялись, тому визнати їх такими, що втратили право користування спірною квартирою без згоди всіх співвласників неможливо та не відповідає нормам закону. Вони мають реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 , а не на її окремій частині. Всі співласнки перебувають у неприязних відносинах, між ними, на постійній основі, відбуваються сварки та бійки, для вирішення конфліктних ситуацій, приїжджають правоохоронні органи, зокрема і тому, кожен співвласник на двері своєї кімнати повісили замки, умовно розділивши трикімнатну квартиру, чим обмежили доступ як зареєстрованим, так проживаючим мешканцям на реалізацію свої прав. У одній із кімнат даної квартири, мешкає мати відповідачів ОСОБА_4 . Саме в цій кімнаті вони зберігають свої особисті речі (одіяг, речі, інше майно). У зазначеній кімнаті вони раніше проживали, але позивачка своїми діями, які спрямовані на заборону проживання відповідачів, це проявлялось у постійних сварках та скандалах,зміною замків на вхідних дверях квартири, та, загалом відтворення такої обстановки, де не можливе вільне проживання осіб, унеможливила його проживання. У них не має власного житла (жодного права власності на ними не зареєстровано) та вони б бажали проживати разом із свою родиною, але позивачка їх постійно змішує виїхати (покинути дійсне місце проживання) з квартири. Це призвело до того, що вони не з власної волі та не за своїм бажанням були вимушені змінити місце проживання, так як проживати було неможливо.
Приблизно в 2019 році, ОСОБА_10 , розуміючи, що надалі проживатиме у даній квартирі, здійснила ремонт приміщення кухні (в повному обсязі) та повністю її меблювала, що підтверджує поліпшення житлових умов.
30 травня 2022 року до суду від тертьої особи, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 надійшли письмові пояснення щодо позову, де вона зазначає, що позовні вимоги необґрунтовані та єтакими, що не підлягають задовлоленню. У її спільній частковій власності перебуває спірна квартира, її частка у власності складає ј на підставі свідоцтва про право власності та 1/12 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину. Ідентичною часткою у власності квартири є у її матері, ОСОБА_11 , яка є позивачкою по справі. Відповідачі по справієїї дітьми. Раніше родина проживала разому спірній квартирі,включаючи матір, брата, сестру та відповідачів по справі. Сестра ОСОБА_7 та брат ОСОБА_7 створиши сім`ї, переїхали до іншого помешкання. Згодом, у іхній родині виникли конфлікти і сварки, на грунті чого, були змушені змінити місце мешкання ї відповідачі по справі її діти. В 2019 році відповідачі по справі здійснили ремонт приміщення кухні ( вповномуобсязі) та потім повністюїїмеблювала. Даний ремонт та придбання меблів був здійснений у присутності всіх співмешканців та співвласників. Інші речі, предмети одягу та майно дітей знаходиться до сьогоднішнього дня у вказаній квартирі. Діти змінити місце проживання не за своєю згодою та не за своїм бажанням. Прзивачка створила такі негативні умови, що вони не витримали та були вимушені переїхати. Власного житла відповідачі не мають. Позивачка не пускає відповідачів до квартири створюючи їм перешкоди. Останній рік відповідачі інколи ночували у зазначеній квартирі.
Відповідно доч.2ст.247ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши обставини справи, перевіривши їх письмовими доказами суд встановив наступне.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
Так, позивачу ОСОБА_1 належить ј частка відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом комунального майна міськвиконкому від 21.02.1995 року та 1/12 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії НБ №0316868 від 24.04.1998 року видане державним нотаріусом Першої Первомайської держноткантори Ткаченко Н.В., реєстр №2-1167.
ОСОБА_6 ј частка на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом комунального майна міськвиконкому від 21.02.1995 року. ОСОБА_7 ј частка на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом комунального майна міськвиконкому від 21.02.1995 року та 1/12 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії НБ №0316868 від 24.04.1998 року видане державним нотаріусом Першої Первомайської держноткантори Ткаченко Н.В., реєстр №2-1167.
ОСОБА_5 1/12 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії НБ №0316868 від 24.04.1998 року видане державним нотаріусом Першої Первомайської держноткантори Ткаченко Н.В., реєстр №2-1167.
Так, позовна заява обґрунтована тим, що онуки позивача: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , оскільки у вказаній квартирі не проживають з 2018 та 2019 року без поважної причини, жодних угод щодо користування квартирою між ними не існує, мають інше житло, не сплачують за комунальні послуги, їхні речі відсутні в квартирі, що створює позивачу перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження її майном.
Статтею41 Конституції Українивстановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті150 Житлового кодексу УРСР(далі - ЖК УРСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно із частиною четвертою статті156 Житлового кодексу Української РСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР.
Положеннями частини другої статті 64 ЖК УРСР, передбачено, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Статтею371 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства ( ч.ч.1.2 ст. 319 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті383 ЦК Українивласник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України членисім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Згідно з частиною другою статі 405ЦК України членсім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.
Так, cпір з приводу користування житловим приміщенням виник між співвласником квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , якій належить ј та 1/12 частка спірної квартири.
Згідно будинкової книги в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані, такі громадяни: онука ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ,зареєстрована з 23.03.2006 року та онук ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований з 18.01.2017 року.
У даному випадку, право постійного проживання в спірній квартирі, крім позивача (співвласника квартири), мають також відповідачі, які були зареєстрована в квартирі з 2006 та 2017 роках за згодою її співвласників та до теперішнього часу залишаються членами сім`ї співвласників.
Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.
Відповідно до ч.1, 4ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
На підставіст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному,повному,об`єктивному табезпосередньому дослідженнінаявних усправі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності ( ч.1,2ст.89 ЦПК України).
На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 надано акт щодо фактичного не проживання від 11.04.2022, в якому засвідчено, що з 2020 року у спірній квартирі не проживають відповідачі по справі та довідку Голови правління ОСББ від 08.02.2022 року, де зазначено, що ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі з 2018 року та ОСОБА_2 не проживає з 2019 року.
Суд, дослідивши зміст акту та довідки, наданих позивачем, дійшов висновку про те, що він не є безумовним підтвердженням факту непроживання відповідачів за місцем реєстрації та може оцінюватися лише в сукупності з іншими доказами, які повинні бути надані позивачем. Вказаний акт та довідка не підтверджує достовірних даних щодо строку відсутності відповідача у спірній квартирі та інформації щодо причин непроживання у спірному приміщенні.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідачі по справі не проживають за місцем реєстрації без поважних причин, та що вони втратили інтерес до житлового приміщення, відносно якого між сторонами спору існують суперечки, зокрема щодо порядку його використання.
З пояснень іншого співвласника квартири ОСОБА_3 , якій належить ј та 1/12 частки квартири, не заперечує права користування своїх дітей відповідачів по справі спірною квартирою.
Суд встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши оцінку доказам, відносинам, які склалися між сторонами спору, приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги до задоволення не підлягають, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі втратила інтерес до спірного житла, та достатніх доказів того, що останні не проживають у спірній квартирі без поважних причин.
Посилання позивача лише на те, що вона має труднощі у сплаті комунальних послуг, оскільки комунальні послуги нараховуються з урахуванням наявності реєстрації відповідача, не є достатньою підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Також слід зазначити, що згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основопложних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Таким чином, необхідно дотримуватися балансу між захистом права власності позивача та правом користування спірним житловим приміщенням відповідачами, які зареєстровані в ньому з 2006 та 2017 р.р.
Керуючись ст. ст. 2, 5, 10-13, 77-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 279 ЦПК України, суд
в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням , а саме квартирою АДРЕСА_1 - відмовити повністю.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін:

Позивачка ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 , НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_3 , адреса місця реєстрації АДРЕСА_3 , місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП н/в.

Третя особа , що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП н/в.

Третя особа , що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_6 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП н/в.

Повний текст рішення складено 10.06.2022 року.

Суддя: