Р І Ш Е Н Н Я№ 127/35398/21

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2022 р. м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі головуючого судді Медяної Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Подоляк М.В.,

позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Грібова М.Л.,

представника відповідача Вінницького державного педагогічного університету імені Михайла Коцюбинського адвоката Кронівець Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницького державного педагогічного університету імені Михайла Коцюбинського про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Вінницького державного педагогічного університету імені Михайла Коцюбинського про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

В позовній заяві зазначено, що позивач ОСОБА_1 з 26.01.2005 займає посаду завідувача відділу інформаційних технологій та комп`ютерного забезпечення бібліотечних процесів бібліотеки Вінницького державного педагогічного університету імені Михайла Коцюбинського. 08.11.2021 позивачу було вручене письмове повідомлення, щодо її відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, у разі не надання нею документів про щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, або довідку про абсолютні протипоказання до такого щеплення.

Наказом Вінницького державного педагогічного університету №668-ос від 08.11.2021 позивача було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з посиланням на ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-ІІІ, Наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», п. 41-б Постанови КМУ від 09.12.2020 №1236. Позивачу був вручений лише витяг із даного наказу, без зазначення фактичних підстав відсторонення від роботи.

Зазначений наказ позивач вважає протиправним, таким, що порушує його право на працю, гарантоване Конституцією України, суперечить приписам ст. 46 КЗпП України та статті 12 ЗУ «Про захист населенню від інфекційних хвороб».

Позивач вказує, що його відсторонення від роботи є порушенням права людини на працю та на життя, шляхом його обмеження. Даний наказ є незаконним та безпідставним, так як Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачає обов`язкове щеплення лише проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця та туберкульозу, однак вказаним законом щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 не є обов`язковим.

Також позивач зазначає, що вона з 25.03.2021 по 07.04.2021 хворіла на COVID-19 і таким чином вважає, що отримала імунну реакцію та імунну пам`ять на дану інфекційну хворобу. Позивач пред`явила до юридичного відділу відповідача довідку про стан здоров`я від 27.09.2021 та виписку з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №1063і, де вказується про факт хвороби на COVID-19 та діагноз позивача. 16.11.2021 в телефонному режимі отримала відповідь від в/о завідувача юридичним відділом відповідача, що у даних медичних документах не зазначено, що у позивача є протипоказання щодо вакцинації.

За вказаних обставин позивач просить суд визнати незаконним та скасувати наказ Вінницького державного педагогічного університету імені Михайла Коцюбинського №668-ос від 08.11.2021 в частині відсторонення її від роботи без збереження заробітної плати та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.11.2021 до дня допуску до роботи.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04.01.2022 відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Надано строк відповідачу для подання відзиву на позовну заяву, позивачу - відповіді на відзив та відповідачу на подання заперечення. (а.с. 24-25)

Представник відповідача подала відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю. Зазначила, що позивач була попереджена про набрання чинності Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», затвердженого 07.10.2021 №1306/36928, яким передбачено обов`язкові профілактичні щеплення працівників закладів освіти проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом, на період дії карантину, встановлено КМУ, з метою запобігання поширенню на території України названої гострої респіраторної хвороби, проте вона не надала відповідачу документи, які підтверджують наявність профілактичного щеплення від COVID-19, або довідку про абсолютні протипоказання для проведення відповідного щеплення. Тому, наказом №668-ос, від 08.11.2021 «Про відсторонення від роботи» позивача відсторонено від роботи з 08.11.2021 без збереження заробітної плати.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.05.2022 прийнято до розгляду заяву представника позивача ОСОБА_2 адвоката Грібова М.Л., про уточнення позовних вимог у даній цивільній справі, відповідно до якої просив визнати незаконним та скасувати наказ Вінницького державного педагогічного університету імені Михайла Коцюбинського №668-ос від 08.11.2021 в частині відсторонення від роботи без збереження заробітної плати ОСОБА_1 ; стягнути з Вінницького державного педагогічного університету імені Михайла Коцюбинського на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.11.2021 по 28.02.2022 у сумі 37 912,49 грн.; стягнути судові витрати. (а.с. 84)

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Грібов М.Л. у судовому засіданні вимоги позовної заяви, враховуючи вимоги уточненої позовної заяви підтримали в повному обсязі, просили суд її задовольнити, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Крім того, позивач у судовому засідання стверджувала про наявність у неї медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, про які їй повідомив сімейний лікар, а тому вона не мала наміру вакцинуватись. Також вона була впевнена, що перехворівши на COVID-19 отримала імунітет від даної хвороби, тому вакцинуватись немає потреби, до того ж дана вакцина не пройшла клінічні випробування, що є небезпечним для здоров`я. Із попередженням про необхідність вакцинації позивач ознайомилась 08.11.2021, хоча чутки про відсторонення від роботи у разі відмови від вакцинації ходили по університету ще близько місяця до цього.

Представник відповідача Вінницького державного педагогічного університету імені Михайла Коцюбинського адвокат Кронівець Т.М., у судовому засіданні заперечувала проти вимог позовної заяви в повному обсязі, просила суд відмовити в її задоволенні, надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Додатково пояснила, що працівникам Вінницького державного педагогічного університету імені Михайла Коцюбинського, у тому числі позивачу ОСОБА_1 неодноразово повідомлялось про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 або ж надання документів, які підтверджують наявність профілактичного щеплення, або довідки про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань до проведених профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595, та роз`яснено наслідки їх ненадання.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки серія НОМЕР_1 з 26.01.2005 позивач ОСОБА_1 працює на посаді завідувача відділом комп`ютеризації та експлуатаційного технічного обслуговування бібліотечних процесів. (а.с. 7-10)

08.11.2021 позивач ОСОБА_1 ознайомлена із повідомленням від 05.11.2021 №16 Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, яким повідомлена про її відсторонення від роботи без збереження заробітної плати у разі не надання документів, на підтвердження наявності профілактичного щеплення проти COVID-19: документ, який підтверджує отримання повного курсу вакцинації або одну дозу дводозної вакцини від COVID-19, включеної ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; міжнародний, внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою дводозної вакцини (жовтий сертифікат) або однією дозою однодозної вакцини чи двома дозами дводозної вакцини (зелений сертифікат), які включені ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях, або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 №595. (а.с. 12)

Згідно з витягом із наказу Вінницького державного педагогічного університету імені Михайла Коцюбинського №668-ос від 08.11.2021, ОСОБА_1 з 08.11.2021 відсторонено від роботи на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. (а.с. 31)

Згідно з витягом із наказу Вінницького державного педагогічного університету імені Михайла Коцюбинського №131-ос від 01.03.2022, у зв`язку із зупиненням дії наказу МОЗ України від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», позивача ОСОБА_1 з 01.03.2022 до завершення воєнного стану, допущено до роботи. (а.с. 50)

Відповідно до копії виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №1063і, від 24.03.2021, ОСОБА_1 у період з 16.03.2021 по 24.03.2021 перебувала на стаціонарному лікуванні у КНП «Вінницька клінічна багатопрофільна лікарня». Основний діагноз: Гостра респіраторна хвороба COVID-19 ПЛР «+» №3545 від 19.03.2021 середньо-важкий перебіг. Негоспітальна двобічна полі сегментарна пневмонія, ІІІ кл.гр. (а.с. 13)

Відповідно до копії довідки про стан здоров`я №231 виданої КНП «ЦПМСД №1» 27.09.2021, супутніми захворюваннями ОСОБА_1 окрім іншого зазначено COVID-19. (а.с. 14)

Згідно із ч.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною 1 статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі:

- появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

- відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;

- в інших випадках, передбачених законодавством.

У визначенні поняття «законодавством» суд враховує рішення Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»), відповідно до якого термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 КЗпП України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

За змістом вищеназваної статті КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження № 61-18651св18)).

Таким актом є, зокрема Закон України «Про захист населення від інфекційний хвороб», який передбачає відсторонення працівників як в разі відмови від обов`язкових щеплень, так і в разі ухилення від обов`язкових щеплень.

Згідно з ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (надалі - МОЗ).

Наказом МОЗ від 5 лютого 2020 року за №521 розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, який затверджений наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, доповнено пунктом 39 такого змісту: «COVID-19».

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (надалі - Перелік № 2153), відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, в тому числі закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Відповідно до примітки до Переліку № 2153 обов`язкове профілактичне щеплення проводиться в разі відсутності у працівника абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року №2070).

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції від 26 жовтня 2021 року, що діяла на час спірних правовідносин) з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2021 року установлено на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 р. № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236» ця постанова доповнена п.41-6, відповідно до якого «керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 року № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Відповідно до ст.10 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Вказані нормативні акти неконституційними, нечинними чи незаконними на час вирішення спору в передбаченому законодавством порядку не визнавалися, а в даному спорі загальний місцевий суд не може вирішувати питання неконституційності законів України та протиправності рішень Кабінету Міністрів України і наказу Міністерства охорони здоров`я України, що стали підставою для відсторонення позивача від роботи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює на посаді завідувача відділом комп`ютеризації та експлуатаційного технічного обслуговування бібліотечних процесів Вінницького державного педагогічного університету імені Михайла Коцюбинського та входить до кола працівників, визначених вказаними актами, які підлягають щепленню.

Відповідачем було повідомлено позивача про необхідність щеплення проти COVID-19 та надання відповідних документів про проходження цієї процедури або про наявність абсолютних протипоказань до такого щеплення, а також роз`яснено наслідки ненадання одного з таких документів у вигляді відсторонення від роботи без збереження заробітної плати.

Як слідує зі змісту позовної заяви та наданих суду доказів, позивач щеплення не має, від його проведення відмовилась та суду не надала доказів про наявність у неї абсолютних протипоказань до проведення щеплення проти гострої респіраторної хвороби.

Отже в даному випадку відсторонення позивача ОСОБА_1 від роботи ґрунтується на вимогах закону, здійснено в спосіб, передбачений законом та за існування правових та фактичних підстав.

Посилання позивача на те, що ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не передбачено жодних посилань на обов`язкову вакцинацію від гострої респіраторної вірусної інфекції COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, суд вважає необґрунтованими, оскільки частина друга цієї ж статті встановлює, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб, якою є в тому числі гостра респіраторна вірусна інфекція COVID-19.

Статтею 46 КЗпП України передбачено можливість відсторонення працівників від роботи в інших випадках, передбачених законодавством. Саме такий випадок і передбачений частиною 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», відповідно до якої у разі ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт, що, на думку суду, має місце в даному випадку.

Суд звертає увагу, що норми чинного законодавства України не містять норм щодо примусової вакцинації, тому діюче законодавство у разі відмови чи ухилення від обов`язкової вакцинації дозволяє відсторонювати таких працівників без виплати заробітної плати.

Слід зазначити, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19).

Суд зазначає, що обов`язковість щеплення є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантоване ст.8 Конвенцією.

Між тим, такі втручання цілком припустимі.

Європейський суд дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві.

Досліджуючи питання наявності закону Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в ухваленому 08 квітня 2021 року рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266):

«Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, «Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки» [GC], №№ 28859/11 і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням).»

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні ж таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272):

«Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи:

«285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З огляду на викладене суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.

Держава, встановивши відсторонення працівників освіти від виконання обов`язків, які ухиляються чи відмовляються від профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й дітей. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має виправдану мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та цілком необхідним у демократичному суспільстві.

З огляду на викладене, суд вважає, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ від 19 липня 1995 року № 133 зі змінами належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції.

Суд звертає увагу на те, що відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, однак це було прямим наслідком свідомого рішення позивача відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.

У спірних правовідносинах суд не вбачає порушення права позивача на працю, визначеного ст. 43 Конституції України, оскільки за позивачем зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений. Обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Тобто, саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні, а не право на працю.

Верховний Суд в постанові від 10 березня 2021 року в справі № 331/5291/19 зазначив: «згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Зважаючи на це, не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту.

Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян.

Індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення батьками дитини при збереженні обсягу права дитини на здобуття освіти протиставляється загальному праву (інтересу) інших батьків та їх дітей, які провели щеплення, перед направленням дитини для здобуття освіти до освітніх закладів з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я.

Отже, держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущеною до занять, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх учнів і працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином саму дитину, яка не отримала профілактичні щеплення. З огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) дитини від занять не призвело до порушення конституційного права дитини на освіту, яку вона може отримати в інших формах».

Доводи позивача про наявність у неї медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, суд вважає непереконливими, оскільки доказів про наявність протипоказань та застережень визначених Переліком, затвердженим наказом МОЗ №595 від 16.09.2011, суду позивач не надала, а виписка із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №1063і та довідка про стан здоров`я із зазначенням супутніх захворюванням, у тому числі COVID-19, не відповідають вимогам висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, затвердженого наказом МОЗ №2394 від 02.11.2021, та не можуть бути підставами звільнення позивача від обов`язку профілактичного щеплення.

Крім того, суд не приймає до уваги пояснення позивача, щодо відсутності необхідності вакцинації у зв`язку із перенесенням хвороби COVID-19, оскільки згідно з вимогами чинного законодавства, перенесення гострої респіраторної хвороби COVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, не є підставою звільнення від обов`язку профілактичного щеплення позивача, як працівника закладу освіти, які відповідно до Наказу МОЗ від 04.10.2021 №2153 підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Суд також вважає непереконливими доводи позивача про те, що у зв`язку з тим, що її повідомлено про необхідність вакцинуватись або ж надати необхідні документи, щоб уникнути цього лише 08.11.2021, тобто у день видачі наказу про її відсторонення від роботи, вона не мала можливості надати відповідні документи, оскільки позивач як в позові так і в усних поясненнях наданих у судовому засіданні неодноразово наголошувала на тому, що вона не мала наміру вакцинуватись ні у якому разі у зв`язку з тим, що вона вже перехворіла гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, внаслідок чого у неї виробився імунітет до даного вірусу, сімейний лікар встановив, що у неї є протипоказання до даної вакцини, та те, що дана вакцина не пройшла всі етапи випробовування, а тому є небезпечною для здоров`я. Тобто навіть у разі завчасного ознайомлення позивача з повідомленням від 05.11.2021 № 16 "Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19" вона щеплення не робила б.

З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач з метою забезпечення безпеки усіх працівників закладу, з урахуванням вимог ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 46 КЗпП України правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення від роботи позивача, а тому вимоги позову є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог позивачу, суд вважає за необхідне компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судові витрати від сплати яких звільнений позивач при подачі позовної заяви.

На підставі викладеного та керуючись ст. 13, 81, 141, 263-265, 259, 268, 273 ЦПК України, ст. 3, 4, 46 КЗпП України, Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Вінницького державного педагогічного університету імені Михайла Коцюбинського про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення безпосередньо до Вінницького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач Вінницький державний педагогічний університет імені Михайла Коцюбинського, місцезнаходження юридичної особи: вул. Острозького, 32, м. Вінниця; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 02125094.

Повний текст рішення складено 31.05.2022.

Суддя: