Справа № 444/2404/19 Головуючий у 1 інстанції: Ясиновський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/4066/21 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Івасюти М.В.;

адвоката Матвійчук Г.М.

- представника позивачки ОСОБА_1 ;

відповідачки ОСОБА_2

та її представника - адвоката Мацієвської А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 , на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 23 вересня 2021 року та додаткове рішення Жовківського районного суду Львівської області від 11 жовтня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_3 в інтересах громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, у якому просила визнати за позивачкою право власності:

-на 1/2 частини чотирьох земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які знаходяться на території Волицької сільської ради Жовківського району Львівської області з кадастровими № :02 000:0119 загальною площею 0,2397 га, № :02:000:0200 загальною площею 0,3738 га, № :02:000:0271 загальною площею 0,4555 га та №:02:000:0827 загальною площею 0,2943 га;

-на 1/10 (1/2 від 1/5) частку в майні колгоспного двору, що знаходиться на АДРЕСА_1 ;

-на 1/2 частину майнового паю в натурі у вигляді токарного верстата вартістю 1 488 грн., верстата АЛ 95 вартістю 1 400 грн., шліфувального верстата вартістю 320 грн., нежитлової будівлі вартістю 4 150 грн., в тому числі - на завершення приватизації зазначеної нежитлової будівлі.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 57 років помер брат позивачки ОСОБА_4 , який до дня своєї смерті проживав без реєстрації на АДРЕСА_1 , а був зареєстрований в с. Пристань Сокальського району Львівської області. Померлий залишив заповіт на все належне йому майно на користь своєї сестри ОСОБА_1 (позивачки), який було посвідчено 02.06.2016 року за місцем реєстрації померлого секретарем виконкому Бутинської сільської ради Сокальського району Львівської області Луцків Н.Я. та зареєстровано в реєстрі за № 31.

Зазначалося, що відповідачка ОСОБА_2 , як дружина померлого, має право на обов`язкову частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Інших спадкоємців, що мають право на спадкування за законом чи за заповітом немає, а відтак майно після смерті ОСОБА_4 спадкують позивачка та відповідачка у рівних частинах.

Приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу в м. В. Мости Вус В.В. після смерті ОСОБА_4 заведено спадкову справу та позивачці і відповідачці видано Свідоцтва на право на спадщину: ОСОБА_1 - на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 - в порядку спадкування за заповітом, а ОСОБА_2 - на 1/2 частину цього ж житлового будинку, як на обов`язкову частку у спадщині.

Інше майно залишилося неуспадкованим, однак позивачка не може успадкувати його у загальному порядку, оскільки у неї відсутні правовстановлюючі документи, що посвідчують право власності померлого на це майно.

11 червня 2019 року представнику позивачки приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу в м. Великі Мости Вус В.В. надано Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі Свідоцтва на право на спадщину на вищезазначене майно. Відтак позивачка змушена звертатися до суду з позовом до відповідачки для захисту своїх спадкових прав та визнання за нею права власності.

Зазначалося, що згідно із копією Свідоцтва про право особистої власності на будівлі від 06.01.1988 року будинковолодіння АДРЕСА_1 зареєстроване на праві власності за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_5 - мати відповідачки, а членами колгоспного двору - померлий ОСОБА_4 , відповідачка ОСОБА_2 , батько відповідачки ОСОБА_6 та дочка відповідачки ОСОБА_7 . Відтак, частка кожного із членів двору, виходячи із рівності часток, складає 1/5 (том 1, а.с. 2-8).

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 23 вересня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 :

-право власності на 1/2 частину земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Волицької сільської ради Жовківського району Львівської області кадастровий №:02:000:0119 загальною площею 0,2397 га;

-право власності на 1/2 частину земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Волицької сільської ради Жовківського району Львівської області кадастровий №:02:000:0200 загальною площею 0,3738 га;

-право власності на 1/2 частину земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Волицької сільської ради Жовківського району Львівської області кадастровий №:02:000:0271 загальною площею 0,4553 га;

-право власності на 1/2 частину земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Волицької сільської ради Жовківського району Львівської області кадастровий №:02:000:0827 загальною площею 0,2943 га;

-право на 1/2 частину майнового паю в натурі, у вигляді токарного верстата вартістю 1488,00 грн., верстата АЛ 95 вартістю 1400,00 грн., шліфувального верстата вартістю 320,00 грн. та нежитлової будівлі вартістю 4150,00 грн. в тому числі на завершення приватизації зазначеної нежитлової будівлі та виготовлення всіх необхідних для цього дозвільних документів.

В іншій частині позовних вимог відмовлено(том 2, а.с. 14-19).

Додатковим рішення Жовківського районного суду Львівської області від 11 жовтня 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 908 грн. судових витрат (том 2, а.с. 43-45).

Вищезгадані рішення суду в частині часткової відмови у задоволенні позовних вимог оскаржила представник позивачки.

Апелянт просить рішення суду в оскаржуваних частинах скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Вважає помилковими висновки суду про те, що померлий ОСОБА_4 не був зареєстрованим у будинку АДРЕСА_1 , оскільки такий спростовується записом про реєстрацію місця проживання у його паспорті та записами в погосподарських книгах та це будинковолодіння.

Вважає, що у померлого ОСОБА_4 за його життя не було необхідності виділяти свою частку в майні колгоспного двору: ні за голови колгоспного двору ОСОБА_5 , ні починаючи з 15 квітня 1991 року, оскільки між членами колгоспного двору спорів щодо розміру часток його членів не існувало, з колгоспного двору ОСОБА_4 не вибував, право на свою частку в майні колгоспного двору не втрачав.

Вважає, що «суд на власний розсуд безпідставно зменшив розмір витрат на правову допомогу», що суперечить судовій практиці Верховного Суду (том 2, а.с. 54-58).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони відповідачки та її представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77);

- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма учасниками справи (в тому числі - і стороною позивачки/апелянта) те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 (том 1, а.с. 15), який з 29 травня 1982 року перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 (том 1, а.с. 90) і який 02 червня 2016 року склав заповіт на все своє майно на позивачку ОСОБА_1 (том 1, а.с. 16), а відтак наведені обставини (у відповідності до частини 1 статті 82 ЦПК України) доказуванню не підлягають.

Рішення суду оскаржується лише в частині відмови позивачці у задоволенні її позовної вимоги про визнання за нею права власності на 1/10 (1/2 від 1/5) частку в майні колгоспного двору, що знаходиться на АДРЕСА_1 , а відтак оскаржуване рішення переглядається лише в згаданій частині.

Відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання за позивачкою права власності на 1/10 частку в майні колгоспного двору суд мотивував тим, що головою цього колгоспного двору була мама відповідачки, ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 і на час її смерті ОСОБА_4 вже не був зареєстрованим у будинку АДРЕСА_1 (адреса колгоспного двору), оскільки був зареєстрованим у будинку своїх батьків у селі Пристань Сокальського району Львівської області, який і успадкував після їх смерті.

Те, що головою колгоспного двору на АДРЕСА_1 була мама відповідачки, ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , стверджується матеріалами справи (том 1, а.с. 53, 88) та визнається всіма учасниками справи (в тому числі - і стороною позивачки/апелянта), а відтак наведені обставини також доказуванню не підлягають.

Паспорт (його копія) померлого ОСОБА_4 у матеріалах справи відсутній, є відтак доводи апеляційної скарги з посиланням на дані, які нібито містяться у цьому паспорті, до уваги прийматися не можуть.

У своєму Заповіті від 02 червня 2016 року ОСОБА_4 (особу якого секретарем виконкому сільської ради Сокальського району Львівської області було встановлено на підставі його паспорта) адресою свого проживання зазначає село Пристань Сокальського району Львівської області (том 1, а.с. 16), а не село Волиця Жовківського району Львівської області.

Як вбачається з відповіді Волицької сільської ради Жовківського району Львівської області на адвокатський запит представника самої позивачки (апелянта),ОСОБА_4 не був зареєстрованим по АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 17).

А як вбачається з Будинкової книги по будинку АДРЕСА_1 , в графі «ОСОБА_4 » стоїть штемпель «ВИПИСАНИЙ» з датою 29.05.2001 року та словом «Сокаль» (том 1, а.с. 93), що дає підстави для висновку про те, що ОСОБА_4 29.05.2001 року дійсно був виписаним зі згаданого будинку у зв`язку з вибуттям на проживання у «Сокаль» (село Пристань Сокальського району Львівської області).

В постанові приватного нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.06.2019 року місцем проживання померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 «до дня смерті» зазначено АДРЕСА_2 (том 1, а.с. 59).

Вищенаведені обставини, які свідчать про те, що ще 29.05.2001 року спадкодавець ОСОБА_4 дійсно знявся з реєстрації («виписався») з колгоспного двору в селі Волиця і до дня своєї смерті там вже зареєстрованим не був, оскільки проживав у селі Пристань Сокальського району Львівської області, апелянтом належними та допустимими доказами не спростовано.

Той факт, що після зняття 29.05.2001 року з реєстрації у будинку АДРЕСА_1 і до дня своєї смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 )спадкодавець ОСОБА_4 не ініціював питання про виділення нібито своєї частки у майні колгоспного двору за згаданою адресою, стороною позивача (апелянта) визнається і не оспорюється.

За вищенаведених обставин в їх сукупності суд прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про визнання за позивачкою права власності на частку в майні колгоспного двору на АДРЕСА_1 і доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують.

ЦПК України також встановлено, що:

- судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, і що витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи (частини 1 та 3 статті 133);

- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частини 1-3 статті 137);

- розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137).

Для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання цієї правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги (або обов`язку такої оплати; п.1 ч.2 статті 137 ЦПК).

Системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

(2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

(3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

(6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності ввід конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Вище наведена правова позиція знайшла своє відображення у додатковій постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18.

Представником позивачки в обґрунтування вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивачки понесених останньою витрат на професійну правничу допомогу було подано до суду Договір про надання юридичних послуг від 25.02.2019 року (том 1, а.с. 60-61, 100-102), у якому взагалі відсутній розмір гонорару представника позивачки, як адвоката, та не наведено порядку обчислення таких витрат.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Позов задоволено частково, а апеляційна скарга, подана представником позивачки, задоволенню не підлягає.

Відповідачка є особою 1953 року народження, а відтак - непрацездатною особою, єдиним джерелом доходу якої є пенсія, розмір якої становить 2 180 грн. 60 коп. на місяць (том 2, а.с. 38).

З урахуванням вищенаведеного в сукупності, а також з урахуванням критеріїв складності даної справи, самого предмету судового розгляду та розумності розміру витрат на професійну правничу допомогу; доводів іншої сторони, викладених у Письмових запереченнях відповідачки на Заяву представника позивачки про постановлення додаткового рішення (том 2, а.с. 32-38), колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції при ухваленні 11 жовтня 2021 року додаткового рішення про розподіл судових витрат прийшов до вірного висновку про те, що заява представника позивачки про відшкодуваннявитрат на професійну правничу допомогу підлягає до задоволення лише частково - у розмірі 5 908 грн., що (на переконання колегії суддів) відповідає критеріям розумності, виваженості та справедливості.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення та додаткове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для скасування чи зміни згаданих судових рішень є відсутні і апеляційну скаргу на них, доводи якої не спростовують висновків оскаржуваних судових рішень, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Жовківського районного суду Львівської області від 23 вересня 2021 року та додаткове рішення Жовківського районного суду Львівської області від 11 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 02 червня 2022 року.

Головуючий: Цяцяк Р. П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.