Номер провадження: 22-ц/813/3581/22
Справа № 510/2031/16-ц
Головуючий у першій інстанції Сорокін К.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.05.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,
при секретарі: Дерезюк В.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Златі Дмитра Спиридоновича в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Ренійського районного суду Одеської області від 23 червня 2021 року за заявою Ренійського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) про роз`яснення судового рішення, заінтересовані особи, адвокат Златі Дмитро Спиридонович в інтересах боржників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , стягувача ОСОБА_3 , у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_4 та Ренійська міська рада Одеської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, поновлення прав, які існували до порушення, стягнення матеріальної та моральної шкоди,-
в с т а н о в и в:
Заочним рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 12 листопада 2018 року по справі №510/2031/16-ц, позов задоволено частково:
зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні, належній ОСОБА_3 , частини земельної ділянки загальною площею 0,0928 га та відновити межі земельної ділянки у відповідності із наявним державним актом на право власності на земельну ділянку від 15.11.2010р., серія ЯК №488282 за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 0:02:004:0170), шляхом звільнення земельної ділянки;
зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 поновити становище, яке існувало до порушення права шляхом від ремонтування бетонної відмостки біля гаражу, який належить ОСОБА_3 ;
стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду у розмірі 600 грн., судові витрати у розмірі 1 762 грн., та моральну шкоду у розмірі 500 грн. з кожного.
Постановою Одеського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року заочне рішення Ренійського районного суду Одеської області від 12 листопада 2018 року скасовано в частині зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 поновити становище, яке існувало до порушення права шляхом відремонтування бетонної відмостки біля гаражу, який належить ОСОБА_3 , а також стягнення в частині матеріальної та моральної шкоди з ОСОБА_2 .. Постанова не оскаржена та набрала законної сили.
Таким чином залишено без змін рішення в частині зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні, належній ОСОБА_3 , частини земельної ділянки загальною площею 0,0928 га та відновити межі земельної ділянки у відповідності із наявним державним актом на право власності на земельну ділянку від 15.11.2010р., серія ЯК №488282 за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 0:02:004:0170), шляхом звільнення земельної ділянки та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди.
13.06.2019 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження та направлено сторонам до відома рекомендованим листом з повідомленням.
19.08.2019 року на адресу відділу надійшла заява від боржника про зупинення виконавчих проваджень на підставі ухвали Одеського апеляційного суду №510/2031/16-ц від 24.07.2019 року про відкриття апеляційного провадження.
07.10.2019 року державним виконавцем були зупиненні виконавчі провадження на підставі ухвали Одеського апеляційного суду №510/2031/16-ц від 24.07.2019 року про відкриття апеляційного провадження.
08.12.2020 року на адресу відділу надійшла заява стягувача про поновлення виконавчого провадження, яке було зупинено Одеським апеляційним судом.
14.12.2020 року державним виконавцем було направлено вимогу виконавця боржникам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні, належній ОСОБА_3 , частини земельної ділянки загальною площею 0,0928 га та відновити межі земельної ділянки у відповідності із наявним державним актом на право власності на земельну ділянку від 15.11.2010р., серія ЯК №488282 за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 0:02:004:0170) у строк на добровільне виконання 10 робочих днів, рекомендованим листом з повідомленням, код відправлення: 341, але лист повернувся до відділу у зв`язку із закінченням терміну зберігання.
23.03.2021 року виходом за адресою боржника: АДРЕСА_1 , державним виконавцем було встановлено, що боржником рішення Ренійського районного суду не виконано, у зв`язку із тим, що боржнику не зрозуміло як саме потрібно виконати рішення суду та він звернеться до Ренійського районного суду за роз`ясненням в частині процедури його виконання.
30.03.2021 року до відділу боржником ОСОБА_1 була надана копія заяви про роз`яснення рішення суду в частині процедури його виконання, яка була направлена до Ренійського районного суду Одеської області.
Згідно реєстру судових рішень державним виконавцем встановлено, що ухвалою №510/2031/16-ц виданою Ренійським районним судом Одеської області 09.04.2021 року боржнику ОСОБА_1 , у роз`яснені судового рішення було відмовлено.
21.04.2021 року виходом за адресою боржника: АДРЕСА_1 державним виконавцем було встановлено, що боржником рішення Ренійського районного суду не виконано. Державним виконавцем було накладено штраф на користь держави за невиконання рішення суду та було надано боржнику 10 робочих днів на виконання. Повідомлення повернулось до відділу з відміткою боржника про отримання листа (код відправлення: 961).
22.04.2021 року на адресу відділу надійшла заява від боржника в якій він просить роз`яснити як виконувати дане рішенні суду, так як згідно із п. 4.3. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів №376 від 18.05.2010 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за №391/17686, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України документації із землеустрою, та незрозуміло як виконувати зазначене рішення Ренійського районного суду Одеської області, так єдиним нормативно-правовим актом яким визначено механізм встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками чітко визначено, що таке відновлення здійснюється на підставі документації із землеустрою, а у відповідності до ст. 1 Закону України «Про землеустрій» державний акт на право власності не відноситься до документації із землеустрою.
13.05.2021 року виходом за адресою боржника: АДРЕСА_1 державним виконавцем було встановлено, що боржником рішення Ренійського районного суду не виконано. Державним виконавцем було накладено штраф на користь держави за невиконання рішення суду у подвійному розмірі та було надано боржнику ще 10 робочих днів на виконання (код відправлення: 469).
На підставі вищевикладеного, державний виконавець звернувся до суду за роз`ясненням виконання даного рішення.
Представники Ренійського районного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Кошовєй І.Ф., Ботіка Р.В. підтримали свою заяву, але на питання судді державний виконавець Ботіка Р.В. пояснив, що вони розуміють рішення суду та знають як виконувати дане рішення суду, однак у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не розуміють як виконувати рішення суду вони звернулись із заявою про його роз`яснення.
Адвокат Златі Д.С. в інтересах боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пояснив, що представники Ренійського районного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) звернулись із заявою про роз`яснення рішення, оскільки вони не є представниками землевпорядної організації і можуть визначити межу земельної ділянки самостійно. Існує Інструкція про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів №376 від 18.05.2010 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за №391/17686, якою визначений перелік документів на підставі яких проводиться встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) і державний акт відсутній у цьому переліку.
Стягувач ОСОБА_3 пояснила, що рішення суду повинно виконуватись, оскільки воно є зрозумілим, необхідно відновити межі земельної ділянки у відповідності із наявним державним актом на право власності на земельну ділянку.
Ухвалою Ренійського районного суду Одеської області від 23 червня 2021 року у задоволенні заяви державного виконавця Ренійського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про роз`яснення заочного рішення Ренійського районного суду Одеської області від 12 листопада 2018 року, відмовлено.
В апеляційній скарзі адвокат Златі Дмитро Спиридонович в інтересах боржників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення в частині процедури його виконання, а саме відновлення межі земельної ділянки у відповідності із наявним державним актом на право власності, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
На підставі ст. 29 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», на виконання рішень зборів суддів Одеського апеляційного суду від 02.03.2022р. та 16.03.2022р., у зв`язку із введенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., керуючись статтею 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», враховуючи рішення Ради суддів України №9 від 24.02.2022р. та рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022р. щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безперебійного функціонування Одеського апеляційного суду, головою суду видано Розпорядження №1 від 02 березня 2022 року, до якого внесені зміни розпорядженням №2 від 16 березня 2022 року, відповідно до п.п. 3-4 якого:
Зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, підрозділів територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя, розгляд цивільних справ продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду.
Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.
17 травня 2022 року електронною поштою від адвоката Арабаджи І.А. в інтересах ОСОБА_3 надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності.
18 травня 2022 року також на електронну пошту суду від адвоката Златі Д.С., що діє в інтересах ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із його у іншому судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 3 ст.13 ЦПК України встановлено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Учасники справи мають права, встановлені ст. ст. 43, 49 ЦПК України, в тому числі, ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.
Суд здійснює виклик сторін у судові засідання, в тому числі, шляхом надіслання судових повісток в порядку, встановленому ст. ст.128, 130 ЦПК України.
Сторони по справі про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Отже, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам по справі, що участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони.
Таким чином, мотиви відкладення судового засідання, наведені у клопотанні адвоката Златі Д.С. про його зайнятість у іншому судовому засіданні, суд вважає безпідставними.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 30 травня 2022 року.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційній скарзі доводи, відзив стягувача ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Златі Дмитра Спиридоновича в інтересах боржників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, оскільки ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Відповідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.
Згідно зі статті 18 ЦПК України, в редакції чинної на час звернення стягувача до суду із заявою, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, -і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом
Частинами першою, другою статті 271 ЦПК України передбачено, що за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення. Подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання.
Відмовляючи у задоволенні заяви про роз`яснення судового рішення, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що судове рішення є зрозумілим і такє, що не припускає різного тлумачення та роз`ясненню не підлягає, у зв`язку з чим в даному випадку відсутні достатні та необхідні правові підстави для задоволення заяви про роз`яснення судового рішення по справі №510/2031/16.
Посилання адвоката Златі Дмитра Спиридоновича в інтересах боржників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в апеляційній сказі на те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та обґрунтованою, оскільки у даному випадку наявні законні підстави для задоволення заяви про роз`яснення судового рішення в частині процедури його виконання, не приймаються до уваги за таких підстав.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, що «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
У постанові від 05 серпня 2020 року у справі №177/1163/16 (провадження №61-2250св20) Верховний Суд зробив наступний правової висновок: «Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тому пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється право на суд, яке включає не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом.
Крім того, при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу місцевого суду без змін, апеляційний суд не звернув уваги на вищенаведене та дійшов помилкового висновку про те, що суд першої інстанції діяв відповідно до вимог статті 185 ЦПК України. Ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, обмежує права позивача та перешкоджає йому у доступі до правосуддя».
Європейський суд з прав людини зауважує, що «процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів» (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Згідно із положеннями частини 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Отже, судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на виконання рішення суду, що є складовою частиною здійснення правосуддя, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі №1522/7036/12 (провадження №61-4563св19) дійшов наступного правового висновку, а саме, «положення вказаної статті (271 ЦПК) дозволяє дійти висновку, що рішення суду може бути роз`яснено у разі, якщо без такого роз`яснення його важко виконати, оскільки існує значна ймовірність неправильного його виконання внаслідок неясності резолютивної частини рішення. Тобто, роз`яснення рішення суду це засіб виправлення недоліків судового акта, який полягає в усуненні неясності судового акту і викладенні рішення суду у більш ясній і зрозумілій формі.
Тому, в ухвалі про роз`яснення судового рішення суд викладає більш повно та зрозуміло ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не змінюючи при цьому суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. При цьому роз`яснено може бути виключно рішення, яке підлягає виконанню».
У пункті 21 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, «відповідно до статті 221 ЦПК роз`яснення рішення суду, а не ухвали, можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. Роз`яснення рішення не допускається, якщо воно виконане або закінчився установлений законом строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до виконання. Якщо фактично порушено питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних, у тому числі й роз`яснення мотивів ухваленого рішення, суд ухвалою відмовляє в роз`ясненні рішення».
Аналізуючи зазначені норми права та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, правової висновок Верховного Суду, застосовуючи положення Європейської конвенції з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи обставини справи, наявні у справі письмові документи, колегія суддів вважає, що у судовому рішенні відсутні неточності, які впливають на можливість реалізації судового рішення, не змінюючи при цьому зміст рішення, судове рішення є зрозумілим, та таким, що не потребує додаткового роз`яснення.
Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з відсутності законних підстав для роз`яснення судового рішення.
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення процесуального питання.
Тому, законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про роз`яснення судового рішення немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Златі Дмитра Спиридоновича в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення, ухвалу Ренійського районного суду Одеської області від 23 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 30 травня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік