ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3842/22 Справа № 185/2983/18 Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко В. М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справ у складі:

головуючого: судді Барильської А.П.,

суддів: Деркач Н.М., Куценко Т.Р.,

сторони:

позивач: товариство з обмеженою відповідальністю "Оптіма Факторинг"

відповідач: ОСОБА_1

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами,

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2021 року, яке ухвалено суддею Бондаренко В.М. в м. Павлоград по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Банк "Траст", правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Оптіма Факторинг" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,_

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року Публічне акціонерне товариства Банк "Траст" (далі ПАТ Банк "Траст") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 14.02.2013 року ПАТ Банк "Траст" отримав від ОСОБА_1 пропозицію (оферту) про укладення договору № R181.0022906, в якій відповідач пропонував позивачу надати йому споживчий кредит. Позивач 14.02.2013 року надав відповідачу кредит в розмірі 97500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 16,49 % річних та 1,37% комісії за обслуговування кредиту, строком на 60 місяців з щомісячною сплатою частини кредиту, відсотків та комісії за користування кредитом.

Позивач зазначав, що в порушення умов укладеного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка, станом на 05.04.2018 року, становить 161974.87 грн., що складається із: основної суми заборгованості за кредитом 81601,24 грн.; 27654.59 грн. прострочених відсотків; комісії за обслуговування кредиту 52719.04 грн..

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором, а також судові витрати по справі.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2020 року замінено стягувача Публічне акціонерне товариство Банк "Траст" його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Оптіма Факторинг".

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2021 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптіма Факторинг" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптіма Факторинг" заборгованість за кредитним договором № R181.0022906 від 14 лютого 2013 року станом на 05.04.2018 року в розмірі 102 667 (сто дві тисячі шістсот шістдесят сім) грн. 12 коп., яка складається з наступного:

- 81 551 (вісімдесят одна тисяча п`ятсот п`ятдесят одна) грн. 24 коп. - заборгованість за кредитним договором;

- 21 115 (двадцять одна тисяча сто п`ятнадцять) грн. 88 коп. - прострочені відсотки.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптіма Факторинг" понесені судові витрати по справі, а саме: суму сплаченого судового збору в розмірі 1 540 (одна тисяча п`ятсот сорок) грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріали справи не містять доказів укладання 14.02.2013 року кредитного договору, досягнення сторонами домовленності щодо усіх істотних умов кредитного договору: зокрема, щодо розміру відсотків за користування кредитом. Суд не взяв до уваги, що до 17.11.2014 року відповідач сплатив на користь позивача 61439 грн. заборгованості, що свідчить про невідповідність розрахунків заборгованості умовам кредитного договору.

Суд не взяв до уваги, що відповідно до Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 14.07.2021 року, загальна сума процентів за кредитним договором внутрьшньо переміщеної особи не може перевищувати суми процентів, нарахованої протягом строку, на який надавався кредит за мінімальною ставкою, визначеною договором. Крім того, суд не взяв до уваги, що відступлення права вимоги за кредитним договором позичальника з числа внутрішньо переміщених осіб без його згоди забороняється. Крім того, суд першої інстанції не застосував строк позовної давності за заявою відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 14.02.2013 року ПАТ Банк "Траст" отримав від ОСОБА_1 пропозицію (оферту) про укладення договору № R181.0022906, в якій відповідач пропонував позивачу надати йому споживчий кредит. Позивач 14 лютого 2013 року надав відповідачу кредит в розмірі 97500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 16,49 % річних та 1,37 % комісії за обслуговування кредиту, строком на 60 місяців з щомісячною сплатою частини кредиту, відсотків та комісії за користування кредитом (а.с.19).

Відповідно до п. 1.4 Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі, з яким відповідач був ознайомлений, про що свідчить його особистий підпис( а.с.15-18), договір - змішаний договір, укладений між кредитором та клієнтом в порядку, визначеному ст. 638 ЦК України шляхом акцепту кредитором Заяви (оферти), який включає в себе елементи договору банківського рахунку фізичної особи - договору про відкриття поточного рахунку фізичної особи з використанням платіжної картки (в залежності від обраного клієнтом типу рахунку, про що зазначається у заяві) і кредитного договору. Договір включає в себе в якості складових та невід`ємних частин ці Умови надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі (надалі - Умови), Тарифи ПАТ Банк «Траст» на розрахунково-касове обслуговування поточних рахунків фізичних осіб або Тарифи ПАТ Банк «Траст» на розрахунково-касове обслуговування поточного рахунку фізичної особи, відкритий для здійснення операцій з застосуванням міжнародних платіжних карток VISA INSTANT (в залежності від обраного клієнтом типу рахунку, про що зазначається у Заяві) (надалі - Тарифи РКО), Графік платежів, Розпис сукупної вартості кредиту із зазначенням в ньому реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, Заяву про надання кредиту на споживчі цілі (надалі -Заява).

Пунктом 3.2.5. Умов встановлено, що заборгованість по кредиту погашається в строки та в сумах, які вказані в графіку платежів, який дійсний в редакції до здійснення часткового дострокового чи повного дострокового погашення.

Відповідно до п. 2.2.3. Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі, відповідач зобов`язався своєчасно та у повному обсязі сплачувати позивачу проценти по кредиту та інші комісії, пені та плати, які передбачені тарифами РКО. Розрахунок процентів на залишок заборгованості по кредиту здійснюється щомісячно за фактичний строк користування кредитом, виходячи з фактичної кількості днів у місяці і у році. Нарахування процентів починається з першого для одержання кредиту до передостаннього дня строку дії кредиту (% за день, у якому кредит погашений повністю - не нараховується).

При укладенні кредитного договору відповідач ОСОБА_1 був ознайомлений з Умовами надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі( а.с.15-18), графіком повернення кредиту і сплати процентів ( а.с.20) та розписом сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту ( а.с.21), про що свідчить його особистий підпис у зазначених документах.

Кредит було отримано відповідачем 14.02.2013 року, що підтверджується копією меморіального ордеру № Loan-26407 від 14.02.2013 року про перерахування коштів.

07.05.2018 року між ПАТ Банк «Траст», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Банку «Траст» Кухарев Володимир Валентинович на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 3085 від 30 грудня 2016 року «Про початок ліквідації ПАТ БАНК «Траст» та делегування повноважень ліквідатора банку», та ТОВ «Оптіма Факторинг» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 1, відповідно до умов якого до ТОВ «Оптіма Факторинг» перейшло право вимоги за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором № R181.0022906 від 14 лютого 2013 року, укладеним між ПАТ Банк «Траст» та ОСОБА_1 .

Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка, станом на 05.02.2018 року, за розрахунком позивача, становить 161974,87 грн., та складається із: основної суми заборгованості за кредитом81601,24 грн.; прострочених відсотків 27654,59 грн.; комісії 52719,04грн..

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що відповідач неналежним чином виконує умови кредитного договору, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

Задовольняючи частково позовні вимоги, першої інстанції виходив з їх доведеності.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції,з огляду на наступне.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 2 статті 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом.

Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язані в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст.1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Положення ст. 204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Встановивши що позивачем було долучено Умови надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі (а.с.15-18), додаток № 1 до договору (а.с.20), Пам`ятку клієнта про основні параметри споживчого кредитування (а.с.13), розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту (а.с.14), які підписані відповідачем особисто, а отже, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором за тілом кредиту та простроченими відсотками.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять доказів укладання 14.02.2013 року кредитного договору, досягнення сторонами домовленності щодо усіх істотних умов кредитного договору: зокрема, щодо розміру відсотків за користування кредитом, колегія суддів не бере до уваги з вищенаведених підстав.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги, що до 17.11.2014 року відповідач сплатив на користь позивача 61439 грн. заборгованості, що свідчить про невідповідність розрахунків заборгованості умовам кредитного договору, частково заслуговують на увагу, оскільки як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, внесені відповідачем у рахунок погашенні кредиту суми зараховані згідно умов договору на погашення відсотків, тіла кредиту.

Однак, відповідач, у порушення вимог закону, зарахував грошові кошти, сплачені позивачем на погашення комісії, з огляду на наступне.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також Законом України Про захист прав споживачів.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України Про захист прав споживачів (у редакції, чинній на момент укладення спірних кредитних договорів, тобто станом на 09 серпня 2013 року та 08 січня 2014 року) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору), споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України 2Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України № 3795- VI від 22 вересня 2011 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", яким частину четверту статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно з положеннями статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність", відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірних кредитних договорів), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

У рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У Постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зроблено висновок, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок».

Аналогічний правовий висновок викладено в Постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 297/1804/15-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 641/11984/15-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 344/13147/16-ц, від 07 липня 2021 року у справі № 703/1518/18.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідають змісту кредитних правовідносин.

Виходячи із принципів справедливості, добросовісності, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Правомірність нарахування самої комісії, з нарахуванням якої не погоджується в позовній заяві позивач, може бути предметом дослідження судом при визначенні заборгованості за кредитним договором.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року 2021 року у справі № 201/10403/19.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач зарахував сплачені відповідачем грошові кошти на погашення комісії, нарахування якої не відповідає вимогам закону, а саме : 14.02.2013року -1335.75грн.,19.03.2013 року - 1335.75грн., 17.04.2013 року - 1335.75 грн., 17.05.2013 року -1335,75 грн., 18.06.2013 року 1335.75грн.,17.07.2013 року - 1335.75 грн., 19.11.2013 року - 1414.32грн.,17.12.2013 року - 1414.32 грн.,17.01.2014 року - 1414.32грн., 18.02.2014 року - 1414.32грн., 18.03.2014 року - 1414.32 грн.. 17.04.2014 року - 1414.32грн., 19.05.214 року -1414.32грн.,17.06.2014 року - 1414, 32грн.,17.09.2014 року - 1418.15 грн., а всього зараховано за зазначений вище період 20747,21 грн. на погашення комісії, що підлягає зарахуванню при визначені розміру заборгованості на сплату згідно з п. 3.1.3 Умов, кредиту заборгованості за кредитним договором.

Однак, при визначенні розміру заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції не врахував вищевикладеного.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні в частині визначення загального розміру заборгованості та зменшення його з 102667.12 грн. до 81919.91 грн., та розміру заборгованості за кредитним договором та зменшення цього розміру з 81551, 24 грн. до 60804,03грн..

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги, що відповідно до Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 14.07.2021 року, загальна сума процентів за кредитним договором внутрішньо переміщеної особи не може перевищувати суми процентів, нарахованої протягом строку, на який надавався кредит за мінімальною ставкою, визначеною договором, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони спростовуються розміром нарахованих відсотків позивачем.

Доводи апеляційної скарги, що суд не взяв до уваги, що відступлення права вимоги за кредитним договором позичальника з числа внутрішньо переміщених осіб без його згоди забороняється, колегія суддів не бере до уваги, оскільки частиною 4 статті 9-2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що відступлення (продаж, передання) права вимоги за кредитним договором та/або договором позики, позичальником за яким є внутрішньо переміщена особа, визначена частиною першою цієї статті, без згоди боржника забороняється.

Однак, дія абзацу першого цієї частини не поширюється на кредиторів, віднесених до категорії неплатоспроможних, а також на банки, щодо яких здійснюються процедури виведення з ринку відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду- зміні в частині визначення загального розміру заборгованості та зменшення його з 102667.12 грн. до 81919.91 грн., та розміру заборгованості за кредитним договором та зменшення цього розміру з 81551, 24 грн. до 60804,03грн..

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2021 року змінити в частині визначення загального розміру заборгованості, стягнутого з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптіма Факторинг" та зменшити його з 102667.12 грн. до 81919.91 грн., та розміру заборгованості за кредитним договором, стягнутого ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптіма Факторинг" та зменшити цей розмір з 81551, 24 грн. до 60804,03грн..

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складений 02 червня 2022 року.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко