Постанова

Іменем України

30 травня 2022 року

м. Київ

справа № 344/10730/16-ц

провадження № 61-8418св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю.,

Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа- Публічне акціонерне товариство «Банк Форум»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року в складі колегії суддів: Горейко М. Д., Василишин Л. В., Максюти І. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Публічне акціонерне товариство «Банк Форум» (далі - ПАТ «Банк Форум»), про стягнення безпідставно набутих коштів.

Позовна заява мотивована тим, що між сторонами у справі існувала попередня домовленість (усний попередній договір купівлі-продажу), відповідно до якої ОСОБА_2 зобов`язалася продати ОСОБА_1 домоволодіння на АДРЕСА_1 . Згідно з указаною домовленістю за вказане вище домоволодіння позивач зобов`язаний був вносити кошти на погашення отриманого відповідачем у ПАТ «Банк Форум» кредиту за кредитним договором від 19 червня 2007 року, а після погашення кредитної заборгованості та припинення дії договору іпотеки щодо зазначеного домоволодіння, ОСОБА_2 зобов`язалася укласти з ним договір купівлі-продажу щодо цього майна.

На виконання усного попереднього договору купівлі-продажу

ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_1 письмовий договір найму

від 22 лютого 2008 року та зареєструвала останнього за адресою спірного домоволодіння.

Позивач був впевненим в дійсності намірів відповідача щодо укладення

в майбутньому договору купівлі-продажу, тому проводив у домоволодінні будівельні роботи. Крім того, ОСОБА_1 з 2008 року до 2014 року вніс на банківський рахунок відповідача у ПАТ «Банк Форум» кошти на погашення заборгованості за кредитним договором, зокрема: у 2008 році на суму

10 751,63 дол. США та 2 823,91 грн, у 2009 році - 9 185,75 дол. США

та 3 736,30 грн, у 2010 році - 26 824,45 дол. США, у 2011 році -

3 195,49 дол. США, у 2012 році - 800 дол. США, у 2013 році - 8 500 дол. США, у 2014 році - 3 238 дол. США, а всього - 67 729,09 дол. США та 6 560,21 грн. Зазначена обставина підтверджується квитанціями про сплату коштів за кредитним договором. Згідно з курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 18 серпня 2016 року позивачем замість відповідача внесено у ПАТ «Банк Форум» 1 705 747,62 грн.

У 2014 році ОСОБА_2 відмовилася від укладення договору

купівлі-продажу та звернулася в суд з позовом про виселення

ОСОБА_1 з будинку на

АДРЕСА_1 , який був задоволений рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 травня 2015 року

у справі № 344/2308/14-ц. Під час розгляду справи № 344/2308/14-ц ОСОБА_2 визнала обставини щодо проведення ОСОБА_1 будівельних робіт в спірному домоволодінні.

Вказував, що попередній договір купівлі-продажу та договір купівлі-продажу домоволодіння між сторонами не було укладено в письмовій формі, не дотримано вимог закону щодо його нотаріального посвідчення та реєстрації, тому він не створює для сторін жодних юридичних наслідків. Також позивачем не укладалося жодних договорів з ПАТ «Банк Форум», тому кошти, внесені ним на розрахунковий рахунок відповідача у банку, є такими, що отримані нею безпідставно та підлягають поверненню.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти у розмірі 1 705 747,62 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 02 грудня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 701 815,60 грн безпідставно набутих коштів та 7 250 грн судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договір купівлі-продажу домоволодіння на АДРЕСА_1 між сторонами не відбувся, тому сплачені позивачем згідно

з попередньою домовленістю сторін кошти за домоволодіння, які

ОСОБА_1 сплачував у рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Банк Форум» у розмірі 1 701 815,60 грн,

є такими, що набуті нею безпідставно та підлягають поверненню.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про те, що відповідач набула кошти (майно) або зберегла їх (його) у себе за рахунок позивача без достатньої правової підстави, тому безпідставними є доводи ОСОБА_1 про необхідність зобов`язати ОСОБА_2 повернути йому такі кошти, розмір яких він визначив у позовній заяві.

Так, ОСОБА_1 не підтвердив джерело походження коштів, які, за твердженнями останнього, він сплатив на погашення кредитної заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Банк Форум». Наявність оригіналів квитанцій у ОСОБА_1 про сплату ОСОБА_2 платежів на погашення кредиту не свідчить про погашення ним кредиту від імені останньої, оскільки вказані квитанції зберігалися у будинку, в якому проживав позивач, а після їх втрати відповідач звернулася з відповідними заявами до правоохоронних органів та нотаріуса, а також з відповідним оголошенням в газету. Разом з тим, зміст зазначених квитанцій не підтверджує сплату позивачем особистих коштів з метою погашення кредитної заборгованості відповідача, оскільки платником зазначено саме останню. Крім того, частину коштів було сплачено поручителем під час виконавчого провадження на виконання судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором. Також позивач не довів обставин щодо наявності між сторонами усної домовленості про відчуження на його користь спірного домоволодіння після погашення ним кредитної заборгованості відповідача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення позивач посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Вказує, що апеляційний суд не врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 січня 2020 року у справі № 161/17945/18 та постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 756/198/16-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд помилково зазначив, що позивачем не надано доказів укладення договору купівлі-продажу, оскільки сторонами визнається факт неукладення між ними жодних договорів і саме з цих підстав заявлено позов.

Позивач працював за кордоном та домовився з відповідачем переоформити на себе спірне домоволодіння після погашення її кредитних зобов`язань перед банком. На виконання вказаних домовленостей було укладено

договір найму будинку на

АДРЕСА_1 , а також зареєстровано ОСОБА_1 за цією ж адресою. Вказані обставини підтверджені судовим рішенням у справі

№ 344/2308/14-ц.

Позивач виконав свої зобов`язання за усною домовленістю та сплатив кредитну заборгованість, проте відповідач не виконала свої зобов`язання, будинок не переоформила на його користь, відмовилася укладати договір купівлі-продажу та звернулася з позовом про виселення останнього.

Позивач подав до суду квитанції, які підтверджують сплату ним коштів за вищевказаним кредитним договором. Відповідач не змогла подати до суду жодного документу, який підтверджує сплату кредитної заборгованості саме нею особисто.

Оскільки учасники судового процесу не укладали будь-яких договорів, то між позивачем та відповідачем склалися недоговірні відносини, відповідно, остання безпідставно збільшила своє майно за рахунок ОСОБА_1 . Разом з тим допитані в судовому засіданні свідки підтвердили обставини, що саме позивач вносив кошти за кредитним договором.

Доводи інших учасників справи

ОСОБА_2 подала до суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки вона

є законною та обґрунтованою.

Вказувала, що позивач був безробітним та не мав коштів для погашення кредитної заборгованості відповідача. При цьому ОСОБА_2 працювала, а також отримувала кошти від свої матері з метою погашення кредитної заборгованості, що підтверджується наявною у матеріалах справи випискою з карткового рахунку. Матеріали справи не містять доказів отримання спірних коштів саме відповідачем, а за твердженням позивача такі кошти були перераховані на користь третьої особи, що унеможливлює задоволення заявлених у справі вимог. Позивач тимчасово проживав

у спірному будинку, де зберігалися усі документи за кредитом, тому мав можливість заволодіти квитанціями про сплату кредитної заборгованості. Проте у цих квитанціях платником зазначено саме відповідача.

Позивач не подав доказів про втрату ним спірних коштів та спрямування їх на користь відповідача та набуття нею права власності на них.

ОСОБА_2 та поручитель ОСОБА_3 виконали зобов`язання за кредитним договором, що підтверджується судовими рішеннями в інших справах, які набрали законної сили.

Інший учасник справи відзиву на касаційну скаргу не направив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Касаційна скарга до Верховного Суду подана ОСОБА_1 17 травня

2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_2 із сім`єю проживають в будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 16 червня 2007 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , остання придбала будинок АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано 18 червня 2007 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Вказаний будинок

АДРЕСА_2 .

Згідно з умовами вищевказаного договору купівлі-продажу від 16 червня 2007 року продаж домоволодіння вчинено за 388 850 грн. Під час підписання договору продавець отримала від покупця 60 600 грн. Решту суми у розмірі 328 250 грн покупець зобов`язалась сплатити протягом 5 робочих днів після підписання цього договору.

Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору, укладеного 19 червня

2007 року між Акціонерним комерційним банком «Форум» (далі -

АКБ «Форум»), правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум»,

і ОСОБА_2 , остання отримала кредит у розмірі 65 000 дол. США для придбання домоволодіння згідно з договором купівлі-продажу від 16 червня 2007 року, яке знаходиться на

АДРЕСА_1 .

У пункті 2.9 кредитного договору сторони погодили, що позичальник не має права без одержання попередньої згоди банку передавати третім особам права та обов`язки за цим договором.

Позивач не надав суду доказів будь-якої згоди (банку та (або) позичальника) на здійснення платежів на погашення кредиту відповідача.

За змістом пункту 2.1 кредитного договору та пунктів 1.1, 1.2 іпотечного договору, укладеного 19 червня 2007 року між АКБ «Форум» та

ОСОБА_2 , забезпеченням повернення кредитних коштів за кредитним договором є придбане за кредитні кошти домоволодіння АДРЕСА_1 . Заставна вартість іпотечного майна погоджена з банком у розмірі 389 850 грн.

У заявці про надання кредиту від 14 червня 2007 року ОСОБА_2 вказала джерелом погашення кредиту: дохід від основного місця роботи та перекази із-за кордону.

Кредитні зобов`язання були забезпечені договором поруки, укладеним

19 червня 2007 року з чоловіком кредитора - ОСОБА_3 .

Суди також встановили, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 працевлаштовані.

За даними виписок по картках відповідача за період з 01 січня 2009 року

до 15 травня 2013 року та за період з 01 січня 2006 року до 09 вересня

2016 року на ім`я ОСОБА_2 від ОСОБА_5 (її матері) з міста

Вайт-Плейнс (Нью-Йорк) США поступило 68 698,17 дол. США, вказані кошти зняті ОСОБА_2 з картки.

Відповідно до наданих позивачем квитанцій призначенням платежу

є погашення заборгованості за кредитним договором від 19 червня

2007 року, платником зазначено ОСОБА_2 . У деяких квитанціях, зокрема, від 22 червня 2010 року, від 24 лютого 2011 року, від 22 березня

2011 року, від 15 квітня 2011 року, від 18 травня 2011 року на загальну суму 22 021,10 дол. США кошти сплачено ОСОБА_2 через платника ОСОБА_1 .

Суди також встановили, що рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 травня 2015 року у справі № 344/2308/14-ц, яке набрало законної сили, усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житловим будинком

АДРЕСА_1 шляхом виселення з цього будинку ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Під час розгляду справи № 344/2308/14-ц встановлено, що ОСОБА_1 проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 не в якості наймача житла, він є тимчасовим жильцем. ОСОБА_2 і ОСОБА_3 попередили письмово ОСОБА_1 про необхідність виселитись зі спірного будинку,

що підтверджено листом-вимогою від 22 квітня 2014 року. Однак

ОСОБА_1 відмовляється це зробити, помилково вважаючи, що він має право користування спірним будинком. Оскільки ОСОБА_1 порушує права співвласників зазначеного вище будинку: ОСОБА_2

і ОСОБА_3 , на вільне володіння, користування та розпорядження належним їм житловим будинком, то він підлягає виселенню.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 липня 2014 року у справі № 344/16820/13-ц, яке набрало законної сили, стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованість за кредитним договором від 19 червня 2007 року в розмірі 38 204,18 дол. США, що еквівалентно станом на 28 квітня 2014 року за курсом НБУ 434 885,86 грн.

Згідно з платіжними дорученням від 23 грудня 2015 року поручитель ОСОБА_3 сплатив банку на погашення кредитної заборгованості позичальника ОСОБА_2 434 885,86 грн, яка стягнута за рішенням

Івано-Франківського міського суду від 16 липня 2014 року в справі

№ 344/16820/13-ц.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 15 січня 2019 року

у справі № 344/9401/16-ц, яка набрала законної сили, визнано припиненим іпотечний договір від 19 червня 2007 року, укладений між АКБ «Форум»

і ОСОБА_2 , та договір поруки від 19 червня 2007 року, укладений між АКБ «Форум», ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Під час розгляду справи № 344/9401/16-ц встановлено, що постановами державного виконавця від 15 березня 2016 року виконавчі провадження про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованості за кредитом у розмірі 434 885,86 грн закінчені

у зв`язку зі сплатою зазначених коштів поручителем у повному обсязі.

Суди встановили, що наявність оригіналів квитанцій у ОСОБА_1 про сплату ОСОБА_2 платежів на погашення кредиту не свідчить про погашення ним кредиту за особисті кошти.

Так, всі документи на будинок АДРЕСА_1 , який був переданий в іпотеку банку та

в якому тимчасово проживав ОСОБА_1 , а також квитанції про сплату коштів за кредитом зберігались у зазначеному будинку, оскільки вони надавалися іпотекодавцю під час перевірки іпотечного майна. Після отримання претензії від банку про погашення заборгованості за кредитом позичальник та поручитель виявили втрату документів на спірне домоволодіння і квитанцій про погашення кредиту, повідомили про це нотаріуса, правоохоронні органи, які за вказаним фактом порушили кримінальне провадження, звернулися з відповідною заявою в газету «Афіша Прикарпаття» та звернулися до ОСОБА_1 , який повернув документи на домоволодіння, а квитанції про погашення кредиту не повернув.

Суди також встановили, що ОСОБА_1 не підтвердив джерело походження коштів, які, за його твердженнями, він сплатив на погашення кредитної заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Банк Форум».

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що

у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про те,

що відповідач набула кошти (майно) або зберегла їх (його) у себе за рахунок позивача без достатньої правової підстави, тому необґрунтованими є доводи ОСОБА_1 про необхідність зобов`язати ОСОБА_2 повернути йому такі кошти, розмір яких він визначив у позовній заяві. Зібраними

у справі доказами підтверджено сплату заборгованості перед банком саме позичальником та поручителем.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої

статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої

статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками вiдповiдних правовідносин

у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi цієї статті тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 12 січня

2022 року у справі № 520/14188/18.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

У справі, що переглядається, апеляційним судом не встановлено наявності між сторонами договірного характеру правовідносин, як і не встановлено на підставі належних і допустимих доказів факту набуття грошових коштів відповідачем та їх збереження без достатніх правових підстав.

Так, ОСОБА_1 не підтвердив джерело походження коштів,

які, за твердженнями останнього, він сплатив на погашення кредитної заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Банк Форум», а також сам факт такої сплати.

Зібраними у справі доказами підтверджено сплату кредитної заборгованості перед банком саме позичальником та поручителем.

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про те, що відповідач набула кошти (майно) або зберегла їх (його) у себе за рахунок позивача без достатньої правової підстави, тому безпідставними є доводи ОСОБА_1 про необхідність зобов`язати ОСОБА_2 повернути йому такі кошти, розмір яких він визначив у позовній заяві.

Безпідставним є посилання у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, які були викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 січня 2020 року у справі № 161/17945/18 та Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 756/198/16-ц, враховуючи наступне.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини

є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не

будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Так, у справі № 161/17945/18 встановлено, що наданий позивачем взаєморозрахунок як письмовий доказ - набуття без достатньої правової підстави від останнього позивачем коштів, скріплений підписом відповідача, який даних обставин не заперечував. Залишаючи без змін судові рішення про задоволення позову, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 січня 2020 року погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що між сторонами по справі відсутні договірні правовідносини, а отримані відповідачем від позивача кошти та збережені без достатньої правової підстави на підставі статті 1212 ЦК України підлягають стягненню у межах заявлених вимог.

У справі № 756/198/16-ц встановлено, що судовим рішенням в іншій справі, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову банку про стягнення заборгованості за кредитним договором з фізичної особи з тих підстав, що між сторонами відсутні договірні правовідносини. Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду про те, що фізична особа отримала від банку грошові кошти, що не заперечується відповідачем, однак між сторонами відсутні договірні правовідносини, тому вказані кошти відповідач утримує без належної правової підстави і не повертає їх позивачу, а тому вони підлягають поверненню на підставі статті 1212 ЦК України.

Отже, у справах, на які містяться посилання у касаційній скарзі як на

підставу оскарження постанови апеляційного суду, встановлено факт набуття відповідачами коштів без належної правової підстави

у позадоговірних зобов`язань.

Разом з тим у цій справі, яка є предметом касаційного перегляду, позивач не довів належними та допустимими доказами набуття відповідачем коштів за рахунок позивача без достатньої правової підстави, такі доводи були спростовані під час судового розгляду.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що суд апеляційної інстанції

у справі, яка переглядається, не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки суди виходили з конкретних обставин кожної окремої справи.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що апеляційний суд не повинен був надавати оцінки обставинам щодо укладення (неукладення) між сторонами у справі договору купівлі-продажу спірного домоволодіння, оскільки вказані обставини були предметом обґрунтування заявлених

у справі вимог, а у мотивувальній частині судового рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод.

Безпідставним є посилання у касаційній скарзі на проживання позивача

у будинку АДРЕСА_1 , оскільки вказана обставина не підтверджує заявлених у справі вимог, зокрема, набуття відповідачем коштів за рахунок позивача без достатньої правової підстави та не може бути підставою для стягнення визначених у позовній заяві коштів відповідно до статті 1212 ЦК України.

При цьому апеляційний суд надав належну правову оцінку показанням свідків, зокрема, у сукупності з письмовими доказами у справі, тому доводи касаційної скарги в цій частині також не заслуговують на увагу. Суд апеляційної інстанції дослідив зібрані у справі докази та надав їм належну правову оцінку, порядку дослідження доказів касаційним судом не встановлено.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів

є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди

з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог

статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження

в апеляційному суді з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону не здійснює оцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення Європейський суд з прав людини у справі «Серявін та інші проти України»).

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої

статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови, оскільки суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк