Ухвала

Іменем України

31 травня 2022 року

м. Київ

справа № 289/647/20

провадження № 61-2850ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Радомишльська міська рада Житомирської області, ОСОБА_2 ,

треті особи: відділ державної реєстрації Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області, відділ Держгеокадастру у Радомишльському районі Житомирської області,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 18 травня 2021 року у складі судді Сіренко Н. С. та постанову Житомирського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Коломієць О. С., Талько О. Б., Галацевич О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Радомишльської міської ради Житомирської області, ОСОБА_2 , треті особи: відділ державної реєстрації Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області, відділ Держгеокадастру у Радомишльському районі Житомирської області, про визнання недійсним та скасування рішень.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 18 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 16 667,83 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 18 травня 2021 року залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

ОСОБА_1 21 лютого 2022року засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Житомирського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року, в якій просив скасувати постанову Житомирського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Разом із касаційною скаргою заявник подав заяву про поновлення строку на касаційне оскарження.

Ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2022 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження. Касаційну скаргу залишено без руху для уточнення процесуальної вимоги касаційної скарги та предмету касаційного оскарження.

У строк, визначений в ухвалі, ОСОБА_1 направив на адресу Верховного Суду нову редакцію касаційної скарги, в якій просить скасувати рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 18 травня 2021 року в частині стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16 667,83 грн та постанову Житомирського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року в частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 3 000,00 грн.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, задовольняючи заяву ОСОБА_2 про стягнення витрат на правову допомогу, не звернув уваги, що у першій своїй заяві по суті спору від 08 липня 2020 року остання не надала орієнтовний розрахунок судових витрат, які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, а відтак всупереч вимогам пункту 4 статті 141 ЦПК України задовольнив заяву та стягнув з нього витрати на правову допомогу.

У свою чергу суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів сторін, фактичні обставини справи, не дослідив зібрані у матеріалах справи докази та застосував норму права без урахування правового висновку, викладеного у додатковій постанові від 18 березня 2021 року у справі № 910/15621/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша, друга статті 133 ЦПК України).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У ЦПК України закріплено вимогу для кожної із сторін процесу подавати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи (стаття 134 ЦПК України).

Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат є обов`язковою складовою першої заяви по суті спору (як позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, так і відзиву), оскільки з огляду на статтю 134 ЦПК України попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат враховується судом під час вирішення питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 зробила висновок, що поданий стороною попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми таких витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно із частиною другою статті 134 ЦПК України у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у їх відшкодуванні, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Наведена норма процесуального закону надає суду право у разі невиконання стороною обов`язку подати попередній розрахунок судових витрат відмовити у їх відшкодуванні, за винятком суми сплаченого стороною судового збору.

Аналіз частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат (Постанова Верховного Суду від 08 квітня 2021 року у справі № 161/20630/18).

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Частиною першою статті 81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Як убачається з оскаржуваних судових рішень та встановлено судами попередніх інстанцій, на підтвердження витрат на правничу допомогу адвокатом надано: договір про надання професійної правничої допомоги від 26 червня 2020 року № 2606/20-1, додаток до договору про надання правничої допомоги та розрахунок витрат за вказаним договором.

Залишаючи без змін рішення суду в частині задоволення заяви відповідача про відшкодування витрат на правову допомогу, суд апеляційної інстанції виходив із того, що понесені відповідачем витрати підтверджені належними і допустимими доказами, відповідають критеріям розумності, співмірності та ґрунтуються на вимогах закону, суд врахував заперечення позивача щодо стягнення вказаних витрат, загальні засади цивільного законодавства та критерії такого відшкодування.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, надану адвокатом у суді першої інстанції, у розмірі 16 667,83 грн.

Разом із цим апеляційний суд, стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу надану останній адвокатом у суді апеляційної інстанції, враховуючи принципи розумності і співмірності, складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт та час витрачений на їх виконання, дійшов обґрунтованого висновку, про зменшення розміру таких витрат до 3 000,00 грн.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої та апеляційної інстанцій, натомість зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою доказам на підтвердження витрат на правову допомогу, проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та здійснювати переоцінку доказів.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у додатковій постанові від 18 березня 2021 року у справі № 910/15621/19 є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції перевірив документи, надані на підтвердження понесених витрат на правову допомогу та врахував критерії розумності та реальності адвокатських витрат, відтак відсутні підстави вважати, що оскаржувана постанова суперечить зазначеній правовій позиції.

Отже, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до такого висновку.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Радомишльської міської ради Житомирської області, ОСОБА_2 , треті особи: відділ державної реєстрації Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області, відділ Держгеокадастру у Радомишльському районі Житомирської області про визнання недійсним та скасування рішення Радомишльської міської ради Житомирської області та про державну реєстрацію права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 18 травня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак