Дата документу 26.05.2022 Справа № 327/342/21
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 327/342/21 Головуючий у 1-й інстанції: Кущ Т.М.
Провадження №22-ц/807/735/22 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Бєлової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника - адвоката Кісєльова Олександра Михайловича на ухвалу Розівського районного суду Запорізької області від 03 грудня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позову зазначено, що 30 листопада 2018 року позивач був зареєстрований і постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своєю матір`ю - ОСОБА_2 . Позивач вирішив завести бджіл для тримання меду і додаткового доходу від його продажу. Для втілення цієї мети він придбав 27 вуликів для бджіл і організував пасику. Розуміючи той факт, що пасика підлягає реєстрації, він 09 червня 2021 року звернувся із заявою про реєстрацію пасики. 09 червня 2021 року ОСОБА_3 , отримав ветеринарно-санітарний паспорт пасики № НОМЕР_1 . 29 листопада 2021 року пасика була оглянута комісією, про що було складено Акт епізодичного обстеження пасики № 81. Таким чином, ОСОБА_3 набув права власності на 27 вуликів-пасику, що охоплюється вимогами ст.ст. 316,325,328 ЦК України. Для подальшого розвитку пасики і для облегшення праці на ній, позивач купував обладнання. Придбав за обігові кошти компресор, виробництво ХЗКО, зарядний пристрій РС-50, зварюваний апарат, модель ММА-250, машина ручна електрична, свердлильна ДУ-580ЄР, кормоподрібнювач КР-20С, оприскувач бензиновий, марки YT-85140, кормушку для бджіл, в кількості 30 шт., рамки для вуликів, в кількості 100 шт., димар, медогонку, бочки під мед, 15 шт., бідони пластикові, об`ємом 40 л., в кількості 4 шт. В подальшому відносини матері та сина різко погіршилися, у зв`язку з чим, позивач змушений з`їхати з постійного місця проживання, але забрати свою власність пасіку і обладнання він не зміг, так як з боку відповідачки ставилися різноманітні перешкоди.

На підставі вищевикладеного позивач просив суд витребувати у ОСОБА_2 пасіку та інше майно, яке є його власністю, зобов`язати відповідача не чинити перешкод при вивозі пасіки та іншого обладнання з двору будинку АДРЕСА_2 , стягнути з відповідача суму понесених судових витрат, у вигляді сплати судового збору.

Ухвалою Розівського районного суду Запорізької області від 10 листопада 2021 року вказаний позов залишено без руху, а наступною ухвалою цього суду від 03 грудня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнано неподаною та повернуто позивачеві на підставі ч.3 ст. 185 ЦПК України.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 , представник за довіреністю - адвокат Кісєльов Олександр Михайлович подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права, просив скасувати ухвалу Розівського районного суду Запорізької області від 03 грудня 2021 рокуі направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції посилається на порушення вимог ст.ст.175,177 ЦПК України конкретно не зазначив, в чому виявилися такі порушення. В ухвалі суд вказує, що представник позивача повідомив суд про відсутність будь-яких документів, що підтверджують право власності на спірне майно, однак це не відповідає дійсності, оскільки на підтвердження зазначених обставин позивач повідомив, що будуть надані технічні паспорти на обладнання, яке є предметом спору. Не зазначення ціни позову не є підставою для залишення позову без руху, оскільки позивачем вартість майна достовірно невідома, про що позивачем зазначено у позові та ним ставилось питання про проведення судово-оціночної експертизи. Вважає, що якщо неможливо визначити ціну позову, то суд визначає попередню оплату судового збору з подальшою її сплатою відповідно до ціни позову, встановленої судом в процесі розгляду справи.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає полальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для подальшого розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Залишаючи позовну заяву неподаною та повертаючи її позивачу на підставі ч.3 ст.185 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що у визначений судом строк недоліки, які зазначені в ухвалі Розівського районного суду від 10 листопада 2021 року позивачем усунуто не було. ОСОБА_1 не визначився зі змістом позовних вимог, не уточнив обставини, якими він обгрунтовує свої позовні вимоги, не зазначив докази, що підтверджують їх, не визначено та не зазначено ціну позову.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист правлюдини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Вимоги щодо форми та змісту позовної заяви, яка подається до суду першої інстанції, визначаються статтями175,177 ЦПК України.

Статтею 175 ЦПК України визначено перелік вимог до позовної заяви. Так, згідно частини першої цієї статті у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Позовна заява повинна містити, зокрема: зміст позовних вимог; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. (п.3,5 ч.3 ст. 175 ЦПК України).

Згідно з п.3,5 ч.3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються;виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Згідно з ч.5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Судом встановлено, що ухвалою Розівського районного суду Запорізької області від 10 листопада 2021 року позовну заяву ОСОБА_3 було залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам п.п.3-5 ст. 175 ЦПК України, ч.5 ст. 177 ЦПК України інадано семиденний строк для усунення недоліків з дня вручення ухвали, а саме: визначитися зі змістом позовних вимог та викладених у позові обставин, уточнити обставини, якими позивач обгрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують їх, надати обґрунтований розрахунок сум, що оспорюються, а також зазначити ціну позову (а.с.15-16).

На виконання ухвали Розівського районного суду Запорізької області від 10 листопада 2021 року, позивачем надано письмові пояснення та довідку з місця його проживання (а.с.20-21).

В письмових поясненнях ОСОБА_1 зазначив, що ним разом з позовною заявою надано суду всі наявні у нього докази, а саме: документ, що підтверджує право власності на пасіку - на 27 вуликів. Право власності на інше майно не може надати, так як воно набувалось у різних людей і в різних місцях. Суду будуть пред`явлені для огляду інструкції і технічний опис цього обладнання. Вважає, що його позов є віндикаційним. Позивач не може встановити реальну ціну позову, так як відповідач створює перешкоди до доступу майна. Йти на конфлікт позивач не бажає, це суперечить нормам моралі. Для визначення ціни позову необхідно провести судово-оціночну експертизу. Позивач зазначив приблизну грошову суму майна, яким на його думку незаконно заволоділа відповідач - 30-40 тисяч гривень. Обгрунтований розрахунок сум, що оспорюються, може бути надано лише після проведення судово-оціночної експертизи. Також зазначив, що в подальшому якщо виникне питання про зменшення або про збільшення позовних вимог, буде подана заява про забезпечення доказів і доплачено судовий збір.

Постановляючи ухвалу від 03 грудня 2021 рокупро повернення заяви на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було усунуто недоліки поданої заяви в повному обсязі, у відповідності до вимог ухвали Розівського районного суду Запорізької області від 10 листопада 2021 року(а.с.23-24).

Однак, як вбачається з позовної заяви, позивачу не відома загальна вартість майна, яке яке є предметом спору та хоче витребувати у відповідача (а.с.2-3), про що ним було також зазначено у письмових поясненнях наданих суду першої інстанції на ухвалу про залишення позову без руху.

На підтвердження своїх позовних вимог, позивачем було додано до позовної заяви документи, які він вважав є підтвердженням заявлених ним позовних вимог, а саме: Ветеринарно-санітарний паспорт пасіки № ИА23-10-473 від 09 червня 2021 року, додаток до нього, заяву ОСОБА_1 про реєстрацію пасіки від 09 червня 2021 року, Акт епізодичного обстеження пасіки від 29 червня 2021 року за № 81, складеного Розівською районною державною лікарнею ветеринарної медицини (а.с.10-13).

Також, при подачі позовної заяви, ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 908 грн, що підтверджується відповідною ксерокопією квитанцією №0.0..1 від 05 листопада 2021 року(а.с.1).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувана ухвала постановлена за наслідками вирішення питання про прийняття до розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України "Про судовий збір".

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, у якому відповідна заява або скарга подається до суду.

В пунктах 15, 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року N 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" зазначено, що пунктами 1 і 2 частини першої статті 80 ЦПК передбачено визначення ціни позову у позовах про стягнення грошових коштів та про визнання права власності на майно або витребування майна. Відповідні позовні заяви мають майновий характер, і розмір ставок судового збору за їх подання визначається згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону N 3674-VI. Розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно або його витребування (у тому числі з урахуванням положень, передбачених частиною п`ятою статті 216, статтею 1212 ЦК тощо) визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру. При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки за змістом статті 80, пункту 4 частини другої статті 119 ЦПК такий обов`язок покладається на позивача (у тому числі і в тих випадках, коли правові наслідки у виді повернення майна застосовуються за ініціативою суду, наприклад, при визнанні договору недійсним згідно з частиною п`ятою статті 216 ЦК).

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір " за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір встановлюється в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01 січня встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб в розмірі 2270 гривень.

Отже, суд першої інстанції не застосував зазначені положення законодавства, не врахував письмові пояснення позивача, що він не має можливості наразі визначити ціну позову, провести відповідну експертизу вартості майна, яке просить витребувати у відповідача, а також ті обставини, що ОСОБА_1 подаючи дану позовну заяви сплатив мінімальний судовий збір передбачений законом у розмірі 908 грн, про що ним надана була квитанція, у зв`язку з чим безпідставно дійшов висновку про те, що невизначення на етапі відкриття провадження у справі ціни позову, є перешкодою для відкриття провадження у справі.

Стаття 175 ЦПК України закріплює вимоги до форми і змісту позовної заяви.

Однак, судом першої інстанції не враховані положення статті 197 ЦПК України, відповідно до пункту 7 частини 2 якої, у підготовчому засіданні суд з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Відповідно до пункту 1 частини 1статті 264 ЦПК Українипід час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

У пункті 7постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " роз`яснено, що подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Колегія суддів зауважує, що необхідні для вирішення справи докази можуть бути долучені до початку розгляду справи по суті, зокрема у підготовчому засіданні, а недоведеність тієї чи іншої вимоги, чи відсутність доказів на підтвердження такої вимоги може бути підставою для відмови у задоволенні позову чи окремих позовних вимог при вирішенні справи по суті.

Щодо посилань суду на не зазначення ціни позову та не сплату судового збору у повному обсязі суд колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п. 2 та п. 9 ч. 1ст. 176 ЦПК Україниціна позову визначається: у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності ціна позову визначається - дійсною вартістю нерухомого майна, а на нерухоме майно, що належить юридичним особам, - не нижче його балансової вартості.

Як визначено в частині 2статті 176 ЦПК України, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Європейський суд з прав людини зауважує, що "процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів" (DIYA 97 v.UKRAINE, N 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21жовтня 2010 року).

Відповідно до частин другої, третьої статті 176 ЦПК України, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом привирішеннісправи. У разі збільшення розміру позовних вимог або зміни предмета позову несплачену суму судового збору належить сплатити до звернення в суд із відповідною заявою.

Залишаючи позовну заяву без руху суд першої інстанції виходив з того, що позивачем заявлено вимогу майнового за якупозивачем сплачено судовий збір за мінімальною ставкою, встановленою Законом України «Про судовий збір» 908 грн.

Таким чином, повернення позову з підстав не зазначення ціни позову, а відтак несплата судового збору виходячи із ціни позову, є безпідставним.

Незгода суду з наведеним у заяві обгрунтуванням позивач щодо неможливості надати суду докази, вказані в ухвалі, не може бути підставою для визнання такої заяви неподаною та її повернення. Крім цього, суд першої інстанції не вказав, які саме недоліки позовної заяви не усуното позивачем тьа не врахував, що статтею 185 ЦПК України передбачені виключні підстави для залишення позовної заяви без руху, до яких належить недодержання вимог, викладених у статті 175 і 177 ЦПК України, а тому ухвала суду про визнання заяви неподаною та її повернення не відповідає положенням ч. 3 ст. 185 ЦПК України.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Чуйкіна проти України" від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою N 28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне "…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені устатті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право насуд", в якому право надоступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один зйого аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року усправі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnitedKingdom), п. п. 2836, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі незадовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а нетеоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає всебе не лише право ініціювати провадження, ай право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, негарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення усправах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має "застосовуватися на практиці і бути ефективним" (рішення у справі "Белле проти Франції" від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа "повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права" (рішення у справі "Белле проти Франції" від 4 грудня 1995 року та "Нун`єшДіаш проти Португалії" від 10 квітня 2003 року).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Плахтєєв та Плахтєєва проти України" від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою N 20347/03 у § 35 зазначено, що, "… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі "Ашинґдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. theUnitedKingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, N 93, сс. 2425, п. 57)".

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формальногоставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ляПрадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).

У постанові від 05 серпня 2020 року у справі N 177/1163/16 (провадження N 61-2250св20) Верховний Суд зробив наступний правової висновок: "Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Крім того, при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

Згідно з позицією ЄСПЛ основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і держава не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

Проте, повертаючи позовну заяву з підстав невиконання вимог ухвали суду про залишення заяви без руху, суд першої інстанції не врахував фактичні обставини справи, вимоги процесуального закону, тому його висновки є помилковими.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що достатніх підстав для визнання позовної заяви неподаною та повернення її позивачу у суду не було.

Отже, ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, обмежує права позивача та перешкоджає йому у доступі до правосуддя.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на наступне.

За змістом ч. 2 ст. 185 ЦПК України якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

В пункті 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" N 10 від 17 жовтня 2010 року зазначено, якщо заявником не подано належних доказів сплати судового збору у встановленому законодавством порядку та розмірі або (за необхідності) документів, що підтверджують звільнення від його сплати, заява (скарга) залишається без руху. При цьому у відповідній ухвалі суду має бути зазначено правильний порядок сплати та/або розмір судового збору.

Із системного аналізу зазначеної норми права вбачається, що в ухвалі суду про залишення позовної заяви без руху має бути зазначено точну суму судового збору, яку необхідно сплатити та правильний порядок сплати, тобто банківські реквізити.

У свою чергу, залишаючи вказану позовну заяву без руху судом першої інстанції не зазначено порядку сплати вказаної ним суми.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з вимогами ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Аналізуючи зазначені норми права та правові висновки Верховного Суду, застосовуючи положення Європейської конвенції з прав людини, практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи обставини, викладені в позовній заяві, проаналізувавши наявні у справі матеріали та доводи апеляційної скаргиколегія суддів вважає, що суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, та дійшов передчасного висновку про повернення ОСОБА_1 поданого ним позову, не встановивши обставин, з якими закон пов`язує його обов`язкове повернення, формально поставився до передбачених законом вимог, не дотримався принципів "рівності вихідних умов", дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді та обґрунтованості судового рішення та передчасно вирішив питання про повернення позовної заяви, щообмежуєправапозивача, перешкоджаєйому у доступі до правосуддята призвело до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду першої інстанції щодо повернення позовної заяви є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому, відповідно до положень статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Питання щодо стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги на цій стадії не вирішується, оскільки розглядається лише процесуальне питання, а не вирішується справа по суті.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника - адвоката Кісєльова Олександра Михайловича -задовольнити.

Ухвалу Розівського районного суду Запорізької області від 03 грудня 2021 року у цій справі скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 27 травня 2022 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Маловічко С.В.