Справа № 593/1232/21
Справа № 2/951/55/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2022 року смт. Козова

Козівський районний суд Тернопільської області у складі:

головуючої судді Братків І. І.,

за участі секретаря судового засідання Скавінської Г. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт. Козова цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди заподіяної кримінальним правопорушенням,

ВСТАНОВИВ:

04.10.2021 ОСОБА_1 звернулася до Бережанського районного суду Тернопільської області із позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди заподіяної кримінальним правопорушенням.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що вона є головою ФГ «Олеся» і звернулася до ВП №1 Тернопільського РУП ГУ НП в Тернопільській області із письмовою заявою про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 , через те, що він умисно знищив на території, яка обробляється ФГ «Олеся» посіви озимого ріпаку площею 0,8 га, чим завдав матеріальну та моральну шкоду. З метою добровільного відшкодування завданої шкоди, відповідачу ОСОБА_2 скеровувалася претензія із долученням акту обстеження земельної ділянки та розразунок завданих ним збитків. Однак, відповідачем шкода в добровільному порядку відшкодована не була. По даному факту внесено відомості до ЄРДР за №000131 від 06.07.2021 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 356 КК України та розпочато кримінальне провадження. Зазначила, що її як голову ФГ «Олеся» згідно вимог ст. 55 КПК України визнано потерпілим. 17.08.2021 вказане кримінальне провадження, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, закрито.

Вказала, що окрім матеріальної шкоди потерпілому було завдано моральну шкоду, зокрема, зухвалістю та грубіянством, нехтуванням належних правил поведінки та впевненістю в уникненні відповідальності за вчинене. Такі дії, відповідача спровокували переживання та дискомфорт, зазначила, що не могла оправитися від такої поведінки, що в результаті призвело до позбавлення її спокою, відпочинку та сну.

Посилаючись на викладені обставини, просила стягнути з ОСОБА_2 в її користь як потерпілого у кримінальному провадженні №0000131 від 06.07.2021 користь моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням в сумі 10000 (десять тисяч) гривень та матеріальну шкоду в сумі 39636 (тридцять дев`ять тисяч шістсот тридцять шість) гривень.

Ухвалою Бережанського районного суду Тернопільської області від 05 жовтня 2021 року справу передано за підсудністю до Козівського районного суду Тернопільської області.

Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 05 листопада 2021 року позовну заяву залишено без руху на надано позивачу десятиденний термн для усунення недоліків.

Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 24 листопада 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 25 січня 2022 року судом витребовувалися у Відділу поліції № 1 (м. Бережани) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області матеріали перевірки за заявою ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_2 .

У судове засідання 10.05.2022 позивач не з`явилася, подала до суду заяву в якій просила розгляд справи проводити без її участі. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач судове засідання 10.05.2022 будучи повідомленим належним чином не з`явився. У судовому засіданні 25.01.2022 щодо заявлених позовних вимог заперечив та просив у задоволенні таких відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали кримінального провадження, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є головою фермерського господарства «Олеся».

Білик Марія Євгенівна, як голова ФГ «Олеся», звернулася до ВП №1 Тернопільського РУП ГУ НП в Тернопільській області із письмовою заявою про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 , оскільки ним було переорано на території, яка обробляється ФГ «Олеся» посіви озимого ріпаку площею 0,8 га.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження за вказаним фактом 06.07.2021 внесено відомості до ЄРДР за №0000131, щодо вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 356 КК України та відкрито кримінальне провадження.

Разом з тим, оглянувши матеріали кримінального провадження суд встановив, що постановою дізнавача сектору дізнання ВП №1 (м. Бережани) Тернопільського РУП ГУ НП в Тернопільській області Марією Чепіль вказане кримінальне провадження було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відсутністю події кримінального правопорушення.

Закриття кримінального провадження є одним із способів його остаточного вирішення, а тому провадження може бути закрито лише після всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи та оцінки слідчим всіх зібраних та перевірених доказів (ст.ст. 2, 284 КПК України).

В силу ст. 110 КПК України постанова слідчого про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулася з метою захисту свої прав, та відповіді на всі поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені, в тому числі рішення дізнавача чи слідчого про закриття кримінального провадження.

Проте, з досліджених судом матеріалів кримінального провадження не вбачається, що ОСОБА_1 як потерпіла оскаржувала постанову про закриття кримінального провадження.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

У зазначеній нормі права, яка встановлює загальні підстави відшкодування шкоди в рамках деліктних (позадоговірних) зобов`язань, під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається в зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Шкода це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки завдана шкода (реальна шкода та упущена вигода) відшкодовується в повному обсязі.

Позивач у позовній заяві вказує, що шкоду їй завдано саме ОСОБА_2 , однак на підтвердження вказаного позивачем не долучено жодних документів, окрім власно здійснених розрахунків, із яких не вбачається методики здійснення таких розрахунків.

Також, позивач зазначила, що з метою добровільного відшкодування завданої шкоди, відповідачу ОСОБА_2 скеровувалася претензія із долученням акту обстеження земельної ділянки та розрахунок завданих ним збитків. Відповідачем шкода в добровільному порядку відшкодована не була. Документів, які б підтверджували наведене матеріали справи не містять.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Згідно ч.5 ст. 177 ЦК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких гуртуються позовні вимоги.

У відповідності до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Верховний Суд України у своїй постанові Пленуму № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», зі змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 9 від 24.10.2003, роз`яснив судам, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх як кожен окремо так і в сукупності, враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено умови та підстави покладення цивільної відповідальності, а саме, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між цими діями та спричиненою шкодою, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, в ході розгляду справи зокрема із матеріалів кримінального провадження встановлено, що кримінальне провадження було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відсутністю події кримінального правопорушення. ОСОБА_1 постанови про закриття кримінального провадження з таких підстав не оскаржила, відтак погодилася із відсутністю події кримінального правопорушення.

В даному випадку, позивачем обрано саме такий спосіб захисту звернення до суду із вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням. Відтак, оскільки сама подія кримінального правопорушення відсутня, відсутні підстави стверджувати, що мало місця завдання шкоди позивачу, внаслідок цього кримінального правопорушення.

Частинами 1-3 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з частиною першою статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як слідує із роз`яснень, викладених у п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31.03.1995 р. №4 (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У відповідності до вимог п.5 та п.9 цієї ж Постанови Пленуму Верховного суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Підстав для стягнення моральної шкоди з відповідача ОСОБА_2 судом не встановлено, оскільки за повідомленими позивачем даними не вбачається наявності складу правопорушення, яке б було вичинене вказаним відповідачем по відношенню до позивача та могло б бути підставою для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування моральної шкоди.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем в ході розгляду справи не надано суду достатніх та переконливих доказів, які б свідчили про пошкодження її майна за викладених в позові обставин, а також, які б вказували на протиправність дій та/або бездіяльність відповідача, що призвело до пошкодження посіву ріпаку на земельній ділянці позивача, відсутні докази, які б вказували на наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) та завданими збитками, а відтак суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, та дотримуючись принципу змагальності та диспозитивності, вважає, що законні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача матеріальної та моральної шкоди відсутні, а відтак позов є недоведеним, в зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Вирішуючи питання судових витрат, які в цій справі складаються з судового збору, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого судового збору необхідно покласти на позивача.

Керуючись ст. ст.12,13,76,77,81,141,259,263-265,268,272,273 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди заподіяної кримінальним правопорушеннямвідмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Козівський районний суд Тернопільської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраціний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспортні дані серія НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраціний номер картки платника податків, паспортні дані невідомі.

Суддя І. І. Братків