Дата документу 31.05.2022 Справа № 331/6746/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/6746/16 Головуючий у 1 інстанції: Скользнєва Н.Г.
Провадження № 22-ц/807/1447/22 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«31» травня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2016 року у справі за поданням державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Фесенко Юлії Володимирівни про обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон без вилучення паспортного документу, стягувач: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2016 року державний виконавець Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Фесенко Ю.В. звернулась із поданням про обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон без вилучення паспортного документу, стягувач: ПАТ КБ «ПриватБанк».

В обґрунтування вимог зазначила, що на виконанні Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області перебуває виконавче провадження № 52082492 про примусове виконання виконавчого напису № 504 від 21 січня 2016 року, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 67300 грн. Виконавче провадження відкрито 02 вересня 2016 року.

Відповідно до довідки ДАІ рухоме майно за боржником не зареєстровано, згідно з інформаційною довідкою з реєстру прав власності на нерухоме майно № 68554477 від 20 вересня 2016 року за боржником зареєстровано нерухоме майно, за інформацією, наданою адресно-довідковим бюро ГУМВС України у Запорізькій області відомості щодо реєстрації боржника відсутні. Державний виконавець неодноразово виходив за місцем мешкання боржника для перевірки його майнового стану, проте потратити до будинку не було за можливе, про що складались відповідні акти, на виклики державного виконавця боржник не реагував.

Згідно з довідкою ДПС України від 15 вересня 2016 року боржник має відкриті розрахункові рахунки у банківських установах.

Станом на 05 жовтня 2016 року заборгованість боржником не сплачена, від виконання обов`язків боржник ухиляється.

Стягувач звернувся до Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області із заявою про направлення подання про тимчасове обмеження виїзду боржника за кордон у зв`язку з невиконанням зобов`язань.

На підставі зазначеного просила вирішити питання щодо прийняття вмотивованого рішення стосовно обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон без вилучення паспортного документа.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2016 року подання задоволено.

Обмежено у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 без вилучення паспортного документу.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що з 02 березня 2000 року постійно проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований не був, судом не було перевірено даних щодо його реєстрації, в нього відсутні будь-які боргові зобов`язання перед банківськими установами, кредит був ним погашений в повному обсязі і достроково, суд першої інстанції не з`ясував, чи свідомо він не виконував зобов`язання, просив скасувати ухвалу суду та відмовити в задоволенні подання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи подання, суд першої інстанції виходив з доведеності ухилення боржника від виконання зобов`язань.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що 21 січня 2016 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинила виконавчий напис №504 щодо стягнення з ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , заборгованості за кредитним договором №б/н від 17 березня 2010 року, укладеним ним з ПАТ КБ «ПриватБанк», загальна сума, яка підлягає стягненню з боржника, складає 50 967,38 грн., з яких: 22 000 грн. - залишок заборгованості за кредитом, 22 081,63 грн. - заборгованість за відсотками, 2839,68 грн. - комісія, 2346,07 грн. - штраф, 1700 грн. - витрати, пов`язані з вчиненням виконавчого напису (а.с.10).

Постановою держаного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Фесенко Ю.В. від 02 вересня 2016 року відкрито виконавче провадження ВП № 52082492 про примусове виконання виконавчого напису № 504, виданого 21 січня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про стягнення з ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 , на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 67300 грн.

Згідно з відповіддю Адресно-Довідкового сектору УДМС України в Запорізькій області від 08 вересня 2016 року відомості про реєстрацію / зняття з реєстраційного обліку місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , відсутні (а.с. 6).

Відповідно до акту державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Фесенко Ю.В. від 14 вересня 2016 року згідно з виходом державного виконавця встановлено, що двері квартири ніхто не відчинив, майновий стан боржника перевірити не вдалось, боржнику залишено повістку (а.с.5).

Згідно з відповіддю № від 02 вересня 2016 року на запит № 21044618 від 02 вересня 2016 року до Пенсійного фонду України про осіб-боржників, які отримують пенсію, інформацію про ОСОБА_1 не знайдено (а.с.7).

Згідно з відповіддю № від 02 вересня 2016 року на запит № 21044641 від 02 вересня 2016 року до Пенсійного фонду України про осіб-боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи, інформацію про ОСОБА_1 не знайдено (а.с.8).

Відповідно до довідки № 1926/2 від 02 вересня 2016 року на запит державного виконавця щодо інформації бази даних АІС «Автомобіль» щодо боржника ОСОБА_1 запис відсутній (а.с. 11).

За приписами ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена в здійсненні права на пересування лише у випадках, установлених законом.

Це право віднесено в ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме: до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи. Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Остання не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути їх позбавлена.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 377-1 ЦПК України (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 441 ЦПК України (в чинній редакції), тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення; суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Згідно з п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів;

Аналогічна норма міститься в п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» чинної редакції.

Ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків, у зв`язку з чим і здійснюється примусове виконання.

Відповідно до п. 5 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

За змістом наведених норм підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України є його ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, яке полягає у вчиненні боржником дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак, воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин. Отже, поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини, непереборної сили, події тощо (узагальнення судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, виконане Верховним Судом України 01 лютого 2013 року).

Тобто, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

Обов`язок доказування факту ухилення боржника від виконання зобов`язань, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України покладається в даному випаду на державного виконавця, який звертається до суду із відповідним поданням.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 82 ЦПК України).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилався на те, що постійно проживав та був зареєстрований з 02 березня 2000 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований не був.

Колегія суддів приймає вказані доводи апеляційної скарги до уваги.

Як вбачається з виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. №504 від 21 січня 2016 року, місце проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 , адреса реєстрації Мельника: АДРЕСА_1 .

Також, до апеляційної скарги ОСОБА_1 долучено довідку № 8086 від 22 березня 2022 року про реєстрацію місця проживання тимчасово переселеної особи, в якій зазначено адресу реєстрації ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .

В той же час, в постанові держаного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Фесенко Ю.В. від 02 вересня 2016 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 52082492 в якості адреси боржника зазначено: АДРЕСА_3 .

За цією з адресою державним виконавцем здійснювався вихід та було залишено повістку про виклик до держаного виконавця, про що свідчить відповідний акт від 14 вересня 2016 року.

Державним виконавцем до подання не долучено доказів, які б свідчили про проживання ОСОБА_1 за вказаною в постанові від 02 вересня 2016 року адресою, а отже, вчинення виконавчих дій за місцем проживання боржника.

Доказів отримання ОСОБА_1 постанови від 02 вересня 2016 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 52082492 державним виконавцем Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Фесенко Ю.В. також не надано.

Колегія суддів враховує, що згідно з відповіддю Адресно-Довідкового сектору УДМС України в Запорізькій області від 08 вересня 2016 року відомості про реєстрацію / зняття з реєстраційного обліку місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , відсутні.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про існування виконавчого провадження ВП № 52082492 та свідомо не вчиняв дій для погашення заборгованості.

Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про свідоме невиконання ОСОБА_1 відповідного обов`язку у виконавчому провадженні.

Обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковою мірою забезпечення виконання зобов`язання, яка має застосовуватись після здійснення державним виконавцем всіх інших можливих заходів із такого забезпечення.

Колегія суддів також враховує те, що згідно з даними Автоматизованої системи виконавчого провадження ВП № 52082492 (боржник: ОСОБА_1 , стягувач: ПАТ КБ «ПриватБанк») станом на час розгляду апеляційної скарги завершено.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, а ухвала суду першої інстанції постановлена з порушення норм процесуального права, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для її скасування з прийняттям постанови про відмову в задоволенні подання державного виконавця.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про відсутність в нього будь-яких боргових зобов`язань перед банківськими установами, погашення кредиту в повному обсязі і достроково не заслуговують на увагу, оскільки фактично зводяться до незгоди з виконавчим написом № 504 від 21 січня 2016 року, виданим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 50967,38 грн., що не є предметом дослідження під час перевірки апеляційним судом обґрунтованості тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, а підлягає вирішенню шляхом подання відповідного позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2016 року у цій справі скасувати та при йняти нову постанову наступного змісту.

В задоволенні подання державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Фесенко Юлії Володимирівни про обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон без вилучення паспортного документу, стягувач: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складений 01 червня 2022 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова