ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1794/22 Справа № 201/481/21 Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

при секретарі - Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2021 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про стягнення заборгованості зі сплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, інфляційних витрат та трьох процентів річних, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що постановою Верховної Ради України №1396-1 від 11 грудня 2003 року та наказом начальника ТУ ДСА України в Дніпропетровській області за №372-К від 29 грудня 2004 року його звільнено з посади судді Заводського районного суду м.Дніпродзержинська у зв`язку з поданням заяви про відставку, та, у відповідності до ч.4 ст.43 Закону України «Про статус суддів», призначено щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 86 відсотків від заробітної плати працюючого судді.

Рішенням Дніпропетрвоського окружного адміністративного суду від 10 січня 2019 року у справі 160/922/18 визнано протиправною відмову ГУ ПФУ в Дніпропетровській області в перерахунку ОСОБА_1 розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, яка оформлена рішеннями відділу з питань призначення та перерахунку пенсії №6 управління застосування пенсійного законодавства ПФУ в Дніпропетровській області від 16 жовтян 2018 року №2294 та від 23 листопада 2018 року №2806. Зобов`язано ГУ ПФУ в Дніпропетровській області здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання, з урахуванням заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді, відповідно до довідок ТУ ДСА України в Дніпропетровській області від 06 листопада 2018 року №№ Б-с-1168, Б-с-1168/1, Б-с-1168/2, Б-с-1168/3, Б-с-1168/4, Б-с-1168/5; від 12 листопада 2018 року №№ Б -с-1194, Б -с-1194/1, Б-с- 1194/2, Б-с-1194/3, Б-с-1194/4, Б с- 1194/5; від 10 жовтня 2018 року №№ Б-с-1082, Б-с-1082/1, Б-с- 10822, Б-с-1082/3, Б-с-1082/4, Б-с-1082/5, Б-с-1082/6, Б-с-1082/7, Б-с-1082/8 у розмірі 86 відсотків суддівської винагороди працюючого на відповідній посаді судді, виключивши нараховану та виплачену суму щомісячного довічного грошового утримання, за період з 01 січня 2017 року по 01 серпня 2018 року. Натомість відповідачем ні в добровільному ні в примусовому порядку рішення суду не виконано.

02 жовтня 2019 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ в Дніпропетровській області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з направленням до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області кримінального правопорушення.

З моменту набрання законної сили рішення й до цього часу пройшло більше 22 місяців та розмір невиплаченого щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці - за період з 01 січня 2017 року та по 01 січня 2018 рік складає 77 688,20 грн, за період з 01 січня 2018 року по 01 липня 2018 рік - 53 099,99 грн. Загальна сума не виплаченого щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за період з 01 січня 2017 року по 01 липня 2018 рік становить 131 298,19 грн. Розмір інфляційних витрат за період з 01 липня 2018 року по 31 грудня 2018 рік становить 19 576,65 грн, а 3% річних - 9 864 грн.

У зв`язку з чим, позивач, посилаючись на норми ст.ст. 625, 509, 524, 533-535, 599 ЦК України, просив суд стягнути з відповідача на його користь 131 298,19 грн - заборгованість невиплаченого щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, 19 576,65 грн - інфляційних витрат та 3% річних у розмірі 9 864 грн, а всього - 160 738,84 грн (а.с.1-10).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2021 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про стягнення заборгованості зі сплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, інфляційних витрат та трьох процентів річних - закрито.

Не погодившись з такою ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить її скасувати та справу надіслати для розгляду до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська.

Відповідач, відповідно до ст.360 ЦПК України, подав відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - без змін, з огляду на таке.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спір, який виник між позивачем та відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, стосується здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій, щодо винесення рішень, дій чи бездіяльності, які полягають у здійсненні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, який розглядався в порядку адміністративного судочинства у справі №160/9221/18, а тому позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про стягнення заборгованості зі сплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, інфляційних витрат та 3% річних не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинен розглядатися в порядку адміністратвиного судочинства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом ч.3 ст.11 та ч.1 ст.13 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

У ч.1 ст.509 ЦК України визначено, що зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною другою ст.625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч.2 ст.625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3% річних від простроченої суми.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних, відповідно до ст.625 ЦК України, є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та №646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень ст.625 ЦК України, дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що предметом заявленого ним позову є невиконання ГУ ПФУ в Дніпропетровській області вимог зобов`язального характеру, викладених в рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 січня 2019 року у справі №160/9221/18, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про закриття провадження у даній справі.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з наступних підстав.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 ЦПК України).

Натомість публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають, зокрема, у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій; на публічно-правові спори, у тому числі на спори фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності (п.1 ч.1 ст.19 КАС України).

Таким чином, загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто, передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У відповідності до п.1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року №280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Згідно з п.2 ч.1 ст.263 КАС України справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Отже, на правовідносини з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Частиною п`ятою ст.21 КАС України передбачено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних, передбачене положеннями ст.625 ЦК України, є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги, а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 лютого 2021 року у справі №520/17342/18 (провадження №14-158цс20) дійшла висновку про те, що ураховуючи акцесорний характер визначених ст.625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

Зважаючи на викладене, оскільки спір щодо нарахування, сплати та перерахунку соціальних виплат підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, спір за позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, на підставі ст.625 ЦК України, також підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема, щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.

Зазначені правові висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі №520/17342/18 та від 04 березня 2020 року у справі №757/63985/16, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 травня 2021 року у справі №638/1620/20.

Згідно із п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд свою ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, судом першої інстанції було повно з`ясовано обставини справи, а саме, що позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості зі сплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, інфляційних витрат та 3% річних у зв`язку з невиконанням рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 січня 2019 року у справі №160/9221/18, яким було визнано протиправною відмову ГУ ПФУ в Дніпропетровській області в перерахунку ОСОБА_1 розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та зобов`язано ГУ ПФУ в Дніпропетровській області здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання, та яке було розглянуто в порядку адміністративного судочинства, а тому колегія суддів дійшла висновку про правомірність закриття провадження у даній справі, оскільки заявлені позивачем вимоги також підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства з огляду на їх похідний характер від основного спору.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, ухвала суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу про закриття провадження у справі - без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу судді Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2021 року про закриття провадження у справі - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова