Провадження № 22-ц/824/952/2022 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Місто для людей Київ» про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року до суду надійшов вказаний позов, який мотивований тим, що 12 грудня 2016 року позивач уклав попередній договір про укладення в майбутньому договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 з ПАТ «ХК «Київміськбуд».

Позивач стверджував, що лише з метою отримання ключів від квартири, за яку він сплатив кошти ще в грудні 2016 року, 16 серпня 2017 року ним було укладено договір № 0-2-240 з підконтрольним забудовнику ТОВ «Місто для людей Київ» про управління будинком, відшкодування витрат на комунальні послуги та послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території.

Позивач зазначав, що в тексті оспорюваного договору міститься підпис директора ТОВ «Місто для людей Київ» ОСОБА_2 , хоча 16 серпня 2017 року договір підписувала якась жінка, натомість позивач його не підписував та не мав волевиявлення на його підписання, до того ж, на момент підписання оспорюваного договору він не був власником вказаної квартири, оскільки фактично отримав право власності на квартиру лише 16 травня 2018 року.

Також вказував на те, що відповідач не має ліцензії на надання послуг, зазначених в договорі, а саме: надання послуг з водопостачання, водовідведення, електропостачання.

На підставі викладеного, просив визнати недійсним договір №0-2-240 про управління будинком, відшкодування витрат на комунальні послуги та послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, укладений 16 серпня 2017 року між відповідачем та позивачем, з моменту його укладання.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що місцевий суд прийняв рішення з порушеннями норм цивільного процесуального законодавства, безпідставно прийняв до уваги докази, надані відповідачем з порушенням процесуальних норм, не призначив по справі почеркознавчу експертизу.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального права співпадають з доводами позовної заяви.

У свою чергу, представник ТОВ «Місто для людей Київ» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, прийнятим у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а відтак просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 червня 2021 року без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано допустимих та достовірних доказів на підтвердження заявлених вимог, тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 грудня 2016 року між ПАТ «ХК Київміськбуд» та ОСОБА_1 було укладено попередній договір про укладення в майбутньому договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 .

16 травня 2018 року згідно акту прийому-передачі квартири, ПАТ «ХК Київміськбуд» передав ОСОБА_1 (в інтересах та від імені якого діяв ОСОБА_3 ) квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

16 серпня 2017 року між ТОВ «Місто для людей Київ» та позивачем було укладено Договір № 0-2-240 про управління будинком, відшкодування витрат на комунальні послуги та послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території.

З розрахунку заборгованості за комунальні послуги вбачається, що ОСОБА_1 отримував послуги з утримання будинку та прибудинкової території з вересня 2017 року, однак за отримані послуги коштів не сплачував, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в сумі 12 225,40 грн.

Позивачем до позову додано копію договору від 16 серпня 2017 року, яка містить підпис лише директора ТОВ «Місто для людей Київ». Однак, з наданої відповідачем копії договору № 0-2-240 та додатків до нього вбачається, що вказані документи були підписані директором ТОВ «Місто для людей Київ» ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_3 , який діяв в інтересах та від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, з іншої сторони.

Відповідно до наказу №3/к від 22 травня 2017 року та протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Місто для людей Київ» №2 від 19 травня 2017 року, ОСОБА_2 прийнятий на роботу директором ТОВ «Місто для людей Київ» з 22 травня 2017 року, а відтак був уповноваженою особою на підписання договорів із споживачами.

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно з ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами (п. 1 ч. 2 ст. 76 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що доказів того, що договір не було укладено, оскільки не було підписано повноважними на те особами, з боку виконавця послуг - невідомою особою, а зі сторони споживача взагалі не підписувався, в розумінні ст. ст. 76-80 ЦПК України позивачем надано не було.

Твердження апелянта щодо того, що ОСОБА_1 не мав наміру укладати спірний договір, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, з огляду на те, що згідно розрахунку заборгованості, позивач отримував послуги з утримання будинку та прибудинкової території з вересня 2017 року, однак за отримані послуги коштів не сплачував, з будь-якими претензіями у зв`язку з порушенням порядку надання житлово-комунальних послуг до відповідача не звертався. Доказів того, що він не користувався наданими послугами суду не надав.

Згідно ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право розірвати договір про надання комунальної послуги, попередивши про це виконавця відповідної комунальної послуги не менш як за два місяці до дати розірвання договору, за умови допуску виконавця для здійснення технічного припинення надання відповідної послуги, складати та підписувати акти-претензії у зв`язку з порушенням порядку надання житлово-комунальних послуг, зміною їхніх споживчих властивостей та перевищенням строків проведення аварійно-відновних робіт.

Доводи апелянта про те, що судом по справі необґрунтовано не призначено почеркознавчу експертизу, оцінюються колегією суддів критично, оскільки будь-яких клопотань про призначення по справі почеркознавчої експертизи на предмет відповідності підписів та почерку уповноважених на підписання договору осіб в суді першої інстанції позивачем не заявлялося.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не мав ліцензії на здійснення послуг з водопостачання та водовідведення, централізованого опалення та електропостачання, відхиляються колегією суддів як необґрунтовані, з огляду на таке.

Відповідно п.1.1 Договору, предметом договору є надання виконавцем та оплата споживачем за нормативно встановленими тарифами послуг з управління, утримання будинку та прибудинкової території, житлово-комунальних послуг (холодне водопостачання та водовідведення, гаряче водопостачання (за технологічної можливості) та водовідведення гарячої води, централізоване опалення в опалювальний період, електропостачання, послуг по санітарно-технічному обслуговуванню будинку і технічному обслуговуванню ліфтів, вивозу побутових відходів та інше.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, управитель має право укладати договори з виробниками, виконавцями, споживачами в порядку, встановленому законом.

Відповідно п.1.2 Договору, сторони дійшли згоди, що у зв`язку із відсутністю у споживача прямих договорів з постачальниками послуг по холодному водопостачанню та водовідведенню, водовідведенню гарячої води, гарячому водопостачанню, централізованому опаленню в опалювальний період, електропостачанню, до моменту укладення споживачем прямого договору з постачальником відповідного виду послуг, виконавець забезпечує надання споживачу вищезазначених послуг, а споживач оплачує вартість наданих послуг виконавцю відповідно до виставлених рахунків по тарифам, які встановлені для постачальників послуг для населення.

Згідно п. 3.4.3 Договору, ТОВ «Місто для людей Київ» було укладено договори з виробниками та постачальниками житлово-комунальних послуг.

Пунктом 7.5 Договору передбачено, що у разі укладення Споживачем прямого договору з постачальником послуг з холодного водопостачання та водовідведення, водовідведення гарячої води, гарячого водопостачання, централізованого опалення в опалювальний період та електропостачання, зобов`язання за відповідним видом житлово-комунальних послуг, зазначених в цьому пункті вважаються припиненими, за виключенням зобов`язань Споживача пов`язаних зі сплатою заборгованості по платежах Споживача за цим Договором.

Твердження апелянта про те, що на момент укладення договору він не був власником квартири, оцінюються колегією суддів теж критично, оскільки в договорі № 0-2-240 вказано, що він укладається між виконавцем та споживачем, якому належить квартира або майнові права на квартиру, а відповідно до попереднього договору від 12 грудня 2016 року між ПАТ «ХК Київміськбуд» та ОСОБА_1 , останньому належать майнові права на квартиру АДРЕСА_1 .

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 червня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: