Дата документу 26.05.2022 Справа № 331/783/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/783/21 Головуючий у 1-й інстанції: Скользнєва Н.Г.
Провадження №22-ц/807/137/22 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 липня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Кузьмінова Дмитра Валерійовича до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_2 в особі представника Кузьмінова Д.В. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов обґрунтовано тим, що 06 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_3 як позичальником укладено договір позики, згідно умов якого Позикодавець передав у власність Позичальнику, а Позичальник прийняв у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 455 594,63 грн, що є еквівалентом 17 000,00 доларів США за офіційним курсом валют встановленим Національним банком України на момент укладення цього договору та зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів не пізніше 06 жовтня 2018 року.

Відповідно до п. 2 Договору позики сума позики, встановлена п. 1 даного договору, отримана Позичальником від Позикодавця до моменту підписання цього договору в повному обсязі. У підтвердження отримання грошових коштів за Договором позики ОСОБА_3 власноруч складено розписку до Договору позики від 06 жовтня 2017 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за Договором позики 07 жовтня 2017 року між Позивачем та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1313 (далі - Договір іпотеки).

Згідно з Договором іпотеки ОСОБА_5 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, І поверху, літ. А-2, А', А2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 168, 2 кв.м., яке належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 05 серпня 2016 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В.

Згідно п. 4.4. обумовлена сторонами Договору іпотеки ціна предмету іпотеки становить 1 060 000,00 грн.

За умовами п 2.1 вказаного Договору іпотека забезпечує вимоги Іпотекодержателя щодо виконання боржником кожного і всіх його боргових зобов 'язань за Договором позики у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в Договорі позики, з усіма змінами і доповненнями до нього.

02 жовтня 2018 року до Договору позики укладено додаткову угоду, відповідно до якої сторони внесли зміни до п. 1 Договору позики, який викладено у новій редакції, зокрема сторони погодили збільшити суму позики у розмірі 494 002,57 грн, що є еквівалентом 17 510,00 доларів США за офіційним курсом валют встановленим Національним Банком України на момент укладання додаткової угоди та збільшили строк користування позикою до 06 жовтня 2019 року.

Того ж дня, 02 жовтня 2018 року між Позивачем та ОСОБА_5 укладено договір про внесення змін та доповнення № 1 до Договору іпотеки від 07 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В. за реєстровим №1313, відповідно до якого були внесені відповідні зміни щодо суми позики, яка підлягає поверненню ОСОБА_3 , а також щодо строків повернення позики.

Відповідний договір про внесення змін та доповнення № 1 до Договору іпотеки від 07 жовтня 2017 року було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В. та зареєстровано під №1233.

За умовами Договору позики, а саме відповідно до п. 1.5. позика повертається частинами, щомісяця не пізніше 10 числа, у сумі не менше як 100 (сто) гривень на один календарний місяць.

Відповідно до п. 1.1 Договору позики за кожен місяць користування грошовими коштами Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю 3% (три відсотки) від суми позики (залишку суми позики), яка фактично залишається у користуванні Позичальника. Процентна ставка є незамінною на весь строк дії цього договору.

Відповідно до п. 5 Договору позики позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, зазначеної в п. 1. даного договору, з урахуванням відсотків, нарахованих за користування грошовими коштами, на картковий рахунок Позикодавця № НОМЕР_1 відкритий у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» або передачі готівкою за його адресою.

Проте, станом в тому числі на сьогоднішній день відповідач ОСОБА_3 (боржник за договором позики) взяті за Договором позики зобов`язання не виконав, суму наданої Позивачем позики у встановлений договором строк, а саме до 06 жовтня 2019 року, не повернув, відсотки за користування грошовими коштами не сплатив, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з цим позовом.

Заборгованість ОСОБА_3 перед Позивачем за Договором позики станом на 15 лютого 2021 року становить 17 510,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 27,844 грн за 1 долар США становить 487 548,44 грн.

Заборгованість за відсотками станом на 15 лютого 2021 року становить 12 423,60 доларів США (6 120,00 (510x12) + 6 303,60 (525,30x12)), що за офіційним курсом НБУ 27,844 грн за 1 долар США становить 345 922,71 грн, які нараховані по 06 жовтня 2019 року, тобто в межах строку користування позикою.

Загальна сума заборгованості ОСОБА_3 (боржника за Договором позики) перед ОСОБА_2 на сьогоднішній день становить 29 933,60 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 27,844 грн за 1 долар США становить 833 471,15 грн.

З огляду на те, що позика повинна була бути повернути Позичальником у строк по 06 жовтня 2019 року, то починаючи з 07 жовтня 2019 року зобов`язання з повернення позики є простроченим. Таким чином, за час весь час прострочення повернення позики, який складає період з 07 жовтня 2019 року по 15 лютого 2021 року (498 днів), Позичальник повинен сплатити 3 % річних, що буде складати 716,62 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 27,844 грн за 1 долар США становить 19 953,57 грн.

Загальна заборгованість за Договором позики станом на 15 лютого 2021 року складає 30 650,22 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 27,844 грн за 1 долар США становить 853 424,72 грн.

Відповідно до п. 6.4 Договору іпотеки у разі порушення Боржником боргових зобов`язань та/або умов цього Договору Іпотекодержатель направляє/надсилає Боржнику та Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення, надалі - «Вимога про усунення порушення» у не менш як тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Позивачем у жовтні 2019 року двічі надсилались Боржнику та Іпотекодавцю письмові вимоги з описом поштових вкладень про усунення порушень та погашення боргу з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки за Договором позики, що підтверджується доданими до позову чеками та описами вкладення, проте жодної реакції з боку Боржника та Іпотекодавця не було.

Втретє позивачем було направлено письмову вимогу Боржнику та Іпотекодавцю за допомогою кур`єрської доставки Запорізького обласного вузла спеціального зв`язку, проте конверти з письмовими вимогами також повернулись (копія конвертів додається).

Відтак, позивач надавав Боржнику та Іпотекодавцю час для того, щоб вирішити питання зі сплати боргу, намагався зв`язатися з ними у телефонному режимі, однак Боржник та Іпотекодавець свідомо уникали спілкування та зустрічей з Позивачем.

20 серпня 2020 року ОСОБА_2 стало відомо, що Іпотекодавець ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на майно, яке належало спадкодавцю за життя.

07 травня 2019 року за заявою ОСОБА_1 до Третьої Запорізької державної нотаріальної контори після смерті ОСОБА_5 заведена спадкова справа.

Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися.

ОСОБА_1 є рідною дочкою ОСОБА_5 , яка проживала разом із спадкодавцем за однією адресом, а тому згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України вона є такою, що прийняла спадщину.

27 серпня 2019 року ОСОБА_1 державним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом на недоотриману пенсію спадкодавця (реєстровий № 1-216) та свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади спадкодавця (реєстровий № 1-217). Таким чином, спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 є її дочка ОСОБА_1 .

21 серпня 2020 року на адресу Третьої Запорізької державної нотаріальної контори Позивачем було надіслано претензію, якою повідомлено, що нежитлове приміщення, І поверху, літ. А-2, А', А2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 168, 2 кв.м., яке належало спадкодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 05 серпня 2016 року, обтяжено іпотекою і, у зв`язку з тим, що на теперішній час суму боргу за Договором позики не сплачено, ОСОБА_2 має намір задовольнити свої вимоги за рахунок вартості майна, яке є предметом іпотеки.

Листом від 28 серпня 2020 року державний нотаріус повідомила, що відомості, які наведені у претензії будуть доведені до спадкоємців.

Відтак, ОСОБА_1 як спадкоємець (правонаступник) ОСОБА_5 є новим іптекодавцем за Договором іпотеки, а тому зобов`язана задовольнити грошові вимоги позивача у розмірі, що відповідає вартості предмета іпотеки.

З огляду на зазначене, ОСОБА_2 просить суд в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 06 жовтня 2017 року, в розмірі 30650.22 доларів США що за офіційним курсом НБУ 27,77 грн за 1 долар США становить 831256.07 грн, з яких сума позики -17510.00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 27,844 грн за 1 долар становить 487548.44 грн, відсотки за користування позикою -12423.60 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 27,844 грн за 1 долар США становить 345922.71 грн, 3 % річних за період з 07 жовтня 2019 року по 15 лютого 2021 року [498 днів] 716,62 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 27,844 грн за 1 долар США становить 19 953,57 грн звернути стягнення на нежитлове приміщення, І поверху, літ. А-2, А', А2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 168, 2 кв.м., шляхом проведення прилюдних торгів за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 липня 2021 року позов ОСОБА_2 , задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за договором позики від 06 жовтня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 , як позикодавцем, та ОСОБА_3 , як позичальником, в розмірі 30 650,22 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 27,77 грн. за 1 долар США становить 831 256,07 грн, з яких сума позики - 17 510,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 27,844 грн. за 1 долар США становить 487 548,44 грн, відсотки за користування позикою -12 423,60 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 27,844 грн за 1 долар США становить 345 922,71 грн, 3 % річних за період з 07 жовтня 2019 року по 15 лютого 2021 року [498 днів] 716,62 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 27,844 грн. за 1 долар США становить 19 953,57 грн звернено стягнення на нежитлове приміщення, І поверху, літ. А-2, А', А2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 168, 2 кв.м., шляхом проведення прилюдних торгів за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4 267 гривень 12 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4 267 гривень 12 копійок.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 липня 2021 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , представника, адвоката Кузьмінова Д.В. відмовити у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що оскільки предметом спору є майно на яке звертається стягнення, а тому ключовим моментом під час розгляду цієї справи було саме встановлення моменту набуття та підтвердження права власності на нерухоме майно. При цьому, в рішенні суду відсутня аргументація суду з цього приводу та зазначений факт взагалі залишився не з`ясованим. Аналізуючи застосування норми ст. 23 Закону № 898-ІV можливо зробити висновок, що моментом набуття статусу Іпотекодавця є саме перехід права власності до нового власника, а враховуючи відсутність відповідного запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_6 , фактично не робить її новим Іпотекодавцем.Власником нерухомого майна та Іпотекодавцем за договором іпотеки згідно даних розміщених в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є саме ОСОБА_5 , яка померла, а не ОСОБА_6 .. Заборгованість визначена позивачем у іноземній валюті не відповідає вимогам діючого законодавства України. Також зазначає, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , шестимісячний строк пред`явлення вимоги до спадкоємця відповідно до ст. 1281 розпочався з 02 грудня 2018 року та закінчився 02 травня 2019 року, а з 02 грудня 2019 року закінчився строк у один рік. З моменнту смерті ОСОБА_5 минуло два роки і три місяці, тобто позивач у встановлені законом строки не пред`явив вимог до ОСОБА_1 .

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 , адвокат Кузьмінов Д.В. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_2 , її представник - адвокат Кузьмінов Д.В., представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Білицький Є.М., представник ОСОБА_1 адвокат Тітов В.А. будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень, судових повісток (т.2, а.с. 97-100) до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, від представника ОСОБА_1 - адвоката Тітов В.А. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату (після закінчення воєнного стану в Україні), оскільки ОСОБА_1 наразі перебуває за кордоном та не може бути присутньою у судовому засіданні, при цьому бажає прийняти в ньому участь особисто.

Враховуючи, що розгляд даної справи було призначено на 23 грудня 2021 року та було відкладено за клопотанням адвоката Тітова В.А., у зв`язку з тим, що він проходив лікування від COVID-19, а Аверченко О.Ю. не зможе самостійно захистити свої права та інтереси в судовому засіданні (т.2, а.с. 61-66), а також те, що справа перебуває на розгляді в апеляційному суді з серпня 2021 року, тому колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 , адвоката Тітова В.А. про відкладення розгляду справи. При цьому, колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 могла б скористатися правом брати участь у судовому засіданні за допомогою звукозаписуючих технічних засобів, зокрема власних.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини у справі «Юніон Аліментарі Сандерс С.А. проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain», рішення від 7 липня 1989 ркоу, заява №11681/85, п.35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить із того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засдання, за умови неналежного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони у спору.

Оскільки учасники справи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи через своїх представників адвокатів Кузьмінова Д.В., Білицького Є.М., Тітова В.А., поважність причини неявки учасників справи, в тому й числі, апелянта відповідача по справі ОСОБА_1 , її представника, адвоката Тітова В.А. не встановлена, апелянт реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, та зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності сторін та їх представників.

В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки взяті на себе зобов`язання за договором позики від 06 жовтня 2017 року та додаткової угоди до договору позики від 02 жовтня 2018 року, які були укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , боржником у строк до 06 жовитня 2019 року не виконані. В забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним договором позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1313, згідно якого остання надала в іпотеку майно, а саме- нежитлолве приміщення, 1 поверху, літ.А-2. А1, А2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 168.2 кв.м, яке належить іпотекодавцю на праваі власності, за умовами якого у разі невиконання або неналежного виконання боржниколм основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскільки іпотекодавець ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем після її смерті є її донька ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину в установлений законом строк, та враховуючи положення статті 23 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_1 , як спадкоємець є новим іпотекодавцем за договором івпотеки, а тому зобов`язана задовольнити грошові вимоги позивача у розмірі, що відповідають вартості предмета іпотеки. При цьому, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не пропущено строків звернення до суду з цим позовом, оскільки преклюзивні строки, передбачені статтею 1281 ЦК України (щодо строку пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців), не застосовуються у випадку смерті іпотекодавця, відмінного від боржника ( майнового поручителя)..

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погоджується, оскільки до таких висновків суд прийшов з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист правлюдини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутится до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або осорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 06 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 як позикодавцем (далі - Позивач, Позикодавець) та ОСОБА_3 , як позичальником (далі - Відповідач-1, Позичальник) укладено договір позики (далі - Договір позики), згідно умов якого Позикодавець передав у власність Позичальнику, а Позичальник прийняв у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 455 594,63 грн, що є еквівалентом 17 000,00 доларів США за офіційним курсом валют встановленим Національним банком України на момент укладення цього договору та зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів не пізніше 06 жовтня 2018 року (а.с.8).

Відповідно до п. 2 Договору позики сума позики, встановлена п. 1 даного договору, отримана Позичальником від Позикодавця до моменту підписання цього договору в повному обсязі.

У підтвердження отримання грошових коштів за Договром позики ОСОБА_3 власноруч складено розписку до Договору позики від 06 жовтня 2017 року, в якій зазначено, що ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_2 кошти в розмірі 17000 доларів США та зобов`язується повернути до 06 жовтня 2019 року( а.с. 9).

Відповідачем ОСОБА_3 та його представником, вказані договір позики та розписка не оспорюються.

В забезпечення виконання зобов`язань за Договором позики 07 жовтня 2017 року між Позивачем та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1313 (далі - Договір іпотеки) ( а.с.11-15).

Згідно з Договором іпотеки ОСОБА_5 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, І поверху, літ. А-2, А', А2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 168, 2 кв.м., яке належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 05 серпня 2016 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майно право власності на майно: нежитлове приміщення, І поверху, літ. А-2, А', А2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 168, 2 кв.м., зареєстровано за ОСОБА_5 05 серпня 2016 року, номер запису про право власності -15795012. 17 жовтня 2017 року було внесено запис про іпотеку: 22715221, підставою для державної реєстрації є договір іпотеки серія та номер 1313, виданий 07 жовтня 2017 року, видавник Задичина Н.В. приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексовий номер: 37459823, строк виконання основного зобов`язання 06 жовтня 2019 року, розмір зобов`язання 494002.57 грн, правочин: договір позики від 07 жовтня 2017 року, Іпотекодержатель ОСОБА_2 , майновий поручитель ОСОБА_5 , боржник ОСОБА_3 ( т. 1 а.с. 47- 48).

Згідно п. 4.4. обумовлена сторонами Договору іпотеки ціна предмету іпотеки становить 1 060 000,00 грн.

За умовами п 2.1 вказаного Договору іпотека забезпечує вимоги Іпотекодержателя щодо виконання боржником кожного і всіх його боргових зобов 'язань за Договором позики у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в Договорі позики, з усіма змінами і доповненнями до нього.

Відповідно до п. 6.1 договору іпотеки за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель, може задовольнити такі вимоги : всі боргові зобов`язання, не сплачені боржником; вимоги стосовно повного відшкодування всіх збитків, завданих порушенням іпотекодавцем його зобов`язань за цим договором, а також всіх фактичних витрат, понесеним іпотекодержателем у зв`язку із реалізацією його прав за цим договором.

Відповідно до п. 6.2 договору іпотеки іпотекодавець має право задовольнити із вартості предмета іпотеки всі фактичні вимоги негайно після винекнення будь-якої із таких обставин : неповернення боржником іпотекодателю суми позики у такій валюті та у тпкий строк і в такому порядку, як встановлено в договорі позики; порушення іпотекодавцем будь-якого із його зобов`язань за ст. 5 цього договору; інших обставин, передбачених чинним законодавством України, договором позики та цим договором.

Відповідно до п. 6.6 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на вибір іпотекодержателя : за рішенням суду; та/або на підставі виконавчого напису нотаріуса; та/або в позасудовому порядку; та/або в іншому порядку, передбаченому чинним законодавством України.

02 жовтня 2018 року до Договору позики укладено додаткову угоду, відповідно до якої сторони внесли зміни до п. 1 Договору позики, який викладено у новій редакції, зокрема сторони погодили збільшити суму позики у розмірі 494 002,57 грн, що є еквівалентом 17 510,00 доларів США за офіційним курсом валют встановленим Національним Банком України на момент укладання додаткової угоди та збільшили строк користування позикою до 06 жовтня 2019 року ( а.с.10).

Того ж дня, 02 жовтня 2018 року між Позивачем та ОСОБА_5 укладено договір про внесення змін та доповнення № 1 до Договору іпотеки від 07 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В. за реєстровим №1313, відповідно до якого були внесені відповідні зміни щодо суми позики, яка підлягає поверненню Відповідачем-1, а також щодо строків повернення позики.

Відповідний договір про внесення змін та доповнення № 1 до Договору іпотеки від 07 жовтня 2017 року було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В. та зареєстровано під №1233 ( а.с.16).

За умовами Договору позики, а саме відповідно до п. 1.5. позика повертається частинами, щомісяця не пізніше 10 числа, у сумі не менше як 100 (сто) гривень на один календарний місяць.

Відповідно до п. 1.1 Договору позики за кожен місяць користування грошовими коштами Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю 3% (три відсотки) від суми позики (залишку суми позики), яка фактично залишається у користуванні Позичальника. Процентна ставка є незамінною на весь строк дії цього договору.

Відповідно до п. 5 вказаного Договору позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, зазначеної в п. 1. даного договору, з урахуванням відсотків, нарахованих за користування грошовими коштами, на картковий рахунок Позикодавця № НОМЕР_1 , відкритий у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» або передачі готівкою за його адресою.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідач ОСОБА_3 (боржник за договором позики) взяті за Договором позики зобов`язання не виконав, суму наданої Позивачем позики у встановлений договором строк, а саме до 06 жовтня 2019 року, не повернув, відсотки за користування грошовими коштами не сплатив.

Відповідно до розрахунку заборгованості вбачається, станом на 15 лютого 2021 року заборгованість боржника ОСОБА_3 перед позивачем ОСОБА_2 за договором позики становить: 17510.00 доларів США, що офіційним курсом НБУ становить 27.844 грн за 1 долар США становить 487548.44 грн; заборгованість за відсотками, які нараховані до 16 жовтня 2019 року, тобто в межах строку користування позикою становить - 12423.60 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 27.844 за 1 долар США становить - 345922.71 грн. Загальна сума заборгованості становить 29933.60 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 27.844 грн за 1 долар США становить 833 471.15 грн.

Оскільки позика, повинна бути повернута позичальником у строк по 06 жовтня 2019 року, то починаючи з 07 жовтня 2019 року зобов`язання з повернення позики є простроченим, тому позивач на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України просив стягнути 3% річних за період з 07 жовтня 2019 року по 15 лютого 2021 року ( 498 днів) 716.62 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 27,844 грн за 1 долар США становить 19953.57 грн. Загальна сума заборгованості станом на 15 лютого 2021 року становить 30650.22 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 27.844 грн за 1 долар Сша становить 853424.72 грн.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до п. 8 Договору позики у випадку невиконання Позичальником зобов`язання за цим договором, цей договір може бути поданий Позикодавцем до стягнення. Звернення стягнення за даним договором здійснюється у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса або в судовому порядку, в порядку та строки, встановлені діючим законодавством.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення.

Крім того, відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» положення ч. 1 цієї статті (обов`язок іпотекодавця направлення вимоги іпотекодержателям) не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Пунктом 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов`язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно п. 6.2. Договору іпотеки Іпотекодержатель має право задовольнити із вартості предмета Іпотеки всі фактичні вимоги негайно після виникнення будь-якої із таких обставин: а) неповернення Боржником Іпотекодержателю суми позики у такій валюті та у такий строк, і в такому порядку, як встановлено в Договорі позики.

Відповідно до п. 6.3. Договору іпотеки звернення стягнення на Предмет Іпотеки здійснюється на вибір Іпотекодержателя, в тому числі, за рішенням суду.

Колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції проте, що строк дії Договору позики закінчився 06 жовтня 2019 року і з цього часу та по теперішній час відповідач ОСОБА_3 ухиляється від повернення суми позики та відсотків за користування позикою відповідно до Договору позики, ігнорує звернення Позивача до нього з приводу наявних боргових зобов`язань.

Позивачем у жовтні 2019 року двічі надсилалась боржнику та Іпотекодержателю письмові вимоги з описом поштових вкладень про усунення порушень та погашення боргу з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором позики, що підтверджується доданими до позову чеками та описами вкладення ( а.с.17-22 ), проте жодної реакції з боку боржника та іпотекодавця не було. При цьому, суд першої інстанції взяв до уваги положення п. 6.2. Договору іпотеки відповідно до якого Іпотекодержатель має право задовольнити із вартості предмета Іпотеки всі фактичні вимоги негайно після неповернення Боржником Іпотекодержателю суми позики у такій валюті та у такий строк, і в такому порядку, як встановлено в Договорі позики.

Отже, позивач за рішенням суду має право звернути стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог за договором позики, забезпечені договором Іпотеки.

Щодо розрахунків заборгованості за договором позики вбачається, що заборгованість відповідача ОСОБА_3 перед позивачем за Договором позики станом на 15 лютого 2021 року становить 17 510,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 27,844 грн за 1 долар США становить 487 548,44 грн. Заборгованість за відсотками станом на 15 лютого 2021 року становить 12 423,60 доларів США (6 120,00 (510x12) + 6 303,60 (525,30x12)), що за офіційним курсом НБУ 27,844 грн за 1 долар США становить 345 922,71 грн, які нараховані по 06 жовтня 2019 року, тобто в межах строку користування позикою.

При цьому, суд перої інстанції враховав, що оскільки позика повинна була бути повернути позичальником у строк по 06 жовтня 2019 року, то починаючи з 07 жовтня 2019 року зобов`язання з повернення позики є простроченим.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції проте, що за час весь час прострочення повернення позики, який складає період з 07 жовтня 2019 року по 15 лютого 2021 року (498 днів), позичальник повинен сплатити 3 % річних відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, що буде складати 716,62 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 27,844 грн за 1 долар США становить 19 953,57 грн.

Отже, загальна заборгованість за Договором позики станом на 15лютого 2021 року складає 30 650,22 доларів США, що за офіційним курсом НБУ 27,77 грн за 1 долар США становить 831 256.07 грн.

Колегія суддів погоджується із наданим позивачем розрахунком заборгованості, оскільки він відповідає умовам договору позики, фактичним обставинам справи та відповідачами не спростований.

Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день з якого вона оголошується померлою.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, про що свідчить свідоцтво про смерть Серія НОМЕР_2 від 01 грудня 2018 року актовий запис № 198 ( т. 1 а.с. 118 зворот).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на майно, яке належало спадкодавцю за життя.

07 травня 2019 року Третьою Запорізької державної нотаріальної контори після смерті ОСОБА_5 заведена спадкова справа № 116/2019 ( т. 1 а.с.127-163).

До третьої Запорізької державної контори про прийняття спадщини 07 травня 2019 року, тобто в передбачений законом строк ( ч. 1 ст. 1270 ЦК України) надійшла заява ОСОБА_1 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , яка є рідною дочкою померлої, тобто спадкоємцем першої черги ( т. 1 а.с. 128).

В заяві про прийняття спадщини ОСОБА_1 зазначає склад спадкового майна: частка квартири АДРЕСА_2 ; нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , грошові вклади в АТ « Ощадбанк», недоотримана пенсія в ПФ України, автомобіль.

Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися.

27 серпня 2019 року державним нотаріусом на ім`я ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на недоотриману пенсію спадкодавця (реєстровий № 1-216) та свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади спадкодавця (реєстровий № 1-217) ( а.с.144, 146).

Таким чином, спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 є її дочка ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину в установленому законом порядку.

20 серпня 2020 року позивачу стало відомо, що Іпотекодавець ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.

21 серпня 2020 року на адресу Третьої Запорізької державної нотаріальної контори позивачем ОСОБА_2 було надіслано претензію, якою повідомлено, що нежитлове приміщення, І поверху, літ. А-2, А', А2, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 168, 2 кв.м., та належало спадкодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 05 серпня 2016 року, обтяжено іпотекою і, у зв`язку з тим, що на теперішній час суму боргу за Договором позики не сплачено, ОСОБА_2 має намір задовольнити свої вимоги за рахунок вартості майна, яке є предметом іпотеки ( а.с.148-149).

Листом від 28 серпня 2020 року державний нотаріус повідомила, що відомості, які наведені у претензії будуть доведені до спадкоємців.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якою перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкодавця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Відтак, правильними є висновки суду першої інстанції, що ОСОБА_1 як спадкоємець (правонаступник) ОСОБА_5 є новим іптекодавцем за Договором іпотеки, а тому зобов`язана задовольнити грошові вимоги позивача у розмірі, що відповідає вартості предмета іпотеки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що вона не успадкувала вказане в позові нерухоме майно, яке було предметом іпотеки, оскільки не отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на нежитлове приміщення, І поверху, літ. А-2, А', А2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 168, 2 кв.м., і не була проведена відповідна державна реєстрація прав власності майна ( згідно даних, розміщених в Державномку реєстрі речових прав на нерухоме майно, власником цього майна вказана матір відповідачки - ОСОБА_5 ), а тому вона не може відповідати за позовом ОСОБА_2 .

Водночас, в п. 27 постанови пленуму Верховнного суду України « Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року зазначено, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема з метою ухилення від погашення боргу спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця, розмір якої може бути визначений за правилами статті 625 цього Кодексу.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду у постанова: від 20 лютого 2019 року у справі № 2018/2-441/11 (провадження № 61-15620 св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 636/2726/16-ц (провадження № 61-21364св18), від 19 лютого 2020 року у справі № 607/98/17 ( провадження № 61-27515св18).

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 6-2962 цс16 зазначено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину ( частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно ( прийняти спадщину), але право розпорядження не виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Таким чином, хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.

Отже, неофрмлення скаржником свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері та, відповідно, не подання його на реєстрацію, не може бути підставою як твердження апелянта про неналежність йому цього майна, так і можливості звернути стягнення на це майно.

До того ж, згідно з ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки.

З заначеного вбачається, що законом не встановлено вимогу зазначення у рішенні суду власника предмету іпотеки та інші дані Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, про які зазначає апелянт, а тому зазначені обставини не впливають як на законність рішення суду, так і на можливість виконання цього рішення з урахуванням розбіжностей між фактичним правом власності на предмет іпотеки ОСОБА_1 та відомостями, які містяться у реєстрі.

При оцінці спірних правовідносин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що преклюзивні строки, передбачені статтею 1281 ЦК України ( пред`явлення спадкодавця вимог до спадкоємців), не застосовуються у випадку смерті іпотекодавця, відмінного від боржника (майновий поручитель).

За змістом статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За змістом пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України та частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» право застави (іпотека) припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.

Такої підстави припинення іпотеки, як смерть іпотекодавця, положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» не містять.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи -іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Аналізуючи вищезазначені цивільно-правові норми слід дійти висновку про те, що правила статті 1281 ЦК України регулюють порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців щодо виконання зобов`язань спадкодавця перед своїм кредитором, а не порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Строк, в межах якого іпотекодержатель може звернутися з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлюється загальними положеннями про позовну давність (глава 19 ЦК України). При цьому сплив строку позовної давності по основному зобов`язанню не є підставою для припинення основного зобов`язання, а отже і іпотеки.

У пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18) зазначено, що стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких немає такої як смерть іпотекодавця, оскільки за змістом частини першої статті 1282 ЦК України та частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, який як спадкоємець набуває статус іпотекодавця.

Таким чином, преклюзивні строки, передбачені статтею 1281 ЦК України ( пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців), не застосовуються у випадку смерті іпотекодавця, відмінного від боржника ( майновий поручитель).

Аналогічні висновки мічстяться у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2019 року у справі № 338/1769/15-ц ( провадження № 61-26128 св18), від 09 червня 2021 року у справі № 283/1988/16-ц ( провадження № 61-1189св20), від 21 липня 2021 року у справі № 127/16575/19 ( провадження № 61-5317 св20).

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуваннні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норми права, викладених в постановах Верховного Суду.

У справі, яка переглядається майновий поручитель ОСОБА_5 є відмінним від боржника ОСОБА_3 , тому у позивача відсутній обов`язок звернення з вимогою у встановлений строк для спадкоємців майнового поручителя, що свідчить про відсутність обставини позбавлення позивача права вимоги.

Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції боржник ОСОБА_3 повинен повернути борг в строк до 06 жовтня 2019 року. 10 жовтня 2019 року боржнику та іпотекодаржеталю були надіслані письмові витмоги з описом поштових вкладень про усунення порушень та погашення боргу з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором позики, проте вимога виконана не була.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчисолюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Тобто, у справі, яка є предметом перегляду, позивач міг пред`явити позов до боржників протягом трьох років, починаючи від невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання ( до 06 жовтня 2022 року).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 20 серпня 2020 року позивачу стало відомо, що Іпотекодавець ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 21 серпня 2020 року на адресу третьої Запорізької державної нотаріальної контори Шаповаловою Т.І. було надіслано претензію, якою повідомлено, що нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , яке належало спадкодавцю на праві власності, обтяжено іпотекою, у зв`язку з тим, що борг за договором позики не сплачено, тому ОСОБА_2 має намір задовольнити свої вимоги за рахунок вартості майна, яке є предметом іпотеки.

Враховуючи, що преклюзивні строки, передбачених статтею 1281 ЦК України, у випадку смерті іпотекодавця, відмінного від боржника ( майнового поручителя) не застосовуються, позивач звернулася до суду з даним позовом 16 лютого 2021 року, тобто в межах строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України.

Отже, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції проте, що виходячи з аналізу встановлених в суді обставин, норм права, які регулюють спірні правовідносини, позивачем не пропущено строків звернення до суду з цим позовом.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апелянта про невірне визначення ОСОБА_3 у статусі відповідача не впливають на вирішення спарви. До того ж сам відповідач ОСОБА_3 судове рішення не оскаржує. При цьому, колегія суддів зауважує, що обирати коло відповідачів є виключно правом позивача.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що заборгованість визначена позивачем у іноземній валюті не відповідає вимогам діючого законодавства України слід зазначити наступне.

Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству України.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

З нотаріально посвідченого Договору позики вбачається, що предметом цього договору буди грошові кошти в сумі 455 594,63 грн, що є еквівалентом 17 000, 00 доларів США за офіційним курсом валют, встановленим Національним банком України на момент укладення цього договору

Додатковою угодою від 02 жовтня 2018 року внесено зміни до пункту 1 договору позики за зазначену, що позикодавець передав у власність позичальнгику грошові кошти у розмірі 494002 грн, що еквівалентно 17510 доларів США.

Відповідно до власноруч написаної розписки від 06 жовтня 2017 року вбачається, що ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_2 згідно договору позики від 06 жовтня 2017 року грошові кошти у розмірі 17000.00 доларів США та зобов`язується їх повернути до 06 жовтня 2019 року.

Отже, надавши та підсавши зазначену розпису, боржник ОСОБА_3 підтвердив, що на киконання умов договору позики від 06 жовтня 2017 року ним отримано грошові кошти саме в іноземній валюті ( 17000.00 доларів США).

Таким чином, з урахуванням відсутності заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, тому визначення позивачем заборгованості в іноземній валюті відповідає вимогам статей 192, 533 ЦК України, та спростовує доводи апеляційної скарги з цього питання.

Інші докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими й не може бути скасоване з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до статті 375 ЦПК України необхідно залишии без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновів суду не спростовують.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 липня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 02 червня 2022 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.