Справа №351/30/17
Номер провадження №2/351/3/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2022 року м. Снятин

Снятинський районний суд Івано-Франківської області

в складі : головуючого-судді Собка В.М.,

з участю секретаря Столиця Л.Р.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

відповідачки ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Снятині цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Перша Снятинська державна нотаріальна контора, про визнаня права власності на майно, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Перша Снятинська державна нотаріальна контора про визнаня права власності на майно, позовні вимоги мотивувала тим, що з відповідачем знаходилася у шлюбних відносинах з 03.09.1978 р. Від спільного проживання у сторін народилося двоє дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак, спільне життя з відповідачем не склалось і 30.10.1991 р. шлюб розірвано. Проте, позивачка зазначила, що сторони бажали зберегти сім`ю і фактично проживали до 2004 р. Під час спільного проживання, а саме в період з вересня 1978 р. по 2004 р. вони розпочали будівництво житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Оскільки будинок побудований в шлюбі, то є спільною сумісною власністю, вважає, що їй належить 1/2 частина будинковолодіння . ОСОБА_7 - колишній її чоловік помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Однак, відповідачка ОСОБА_3 не визнає за позивачкою право власності на 1/2 частини будинковолодіння, як частки в майні подружжя, а тому позивачка вимушена звернутися до суду із даним позовом.

Представник позивачки ОСОБА_1 , позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позові.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову не заперечив, покладається на розсуд суду.

Відповідач ОСОБА_3 проти позову заперечила, просила в позові відмовити.

Представника відповідача ОСОБА_4 проти позову заперечив, просив в позові відмовити.

Суд, вислухавши сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Допитані у судовому засіданні свідки дали наступні пояснення: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 зазначили, що спірний будинок було побудовано до 1978 р., кухня, стодола до 1991 р. побудована.

Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 зазначили, що 1978 р. померлий ОСОБА_7 одружився з ОСОБА_5 у 1992 р. розлучилися. В 1996 р. змонтували бетон ззаді будинку. Подружжя покращень по будинку не робило. Житловий будинок в АДРЕСА_1 було побудовано дідом з бабою ОСОБА_7 і вони прийняли до себе жити в 1978 р. молоде подружжя- ОСОБА_7 і ОСОБА_5 .. Задовго до розлучення у 1992 р. позивачка ОСОБА_5 в даному господарстві не проживала.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_1 , шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 30.10.1991 р. зроблено запис за №133.

З свідоцтва про народження НОМЕР_2 , виданого на ОСОБА_14 слідує, що батьками останньої записано ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

Відповідно до свідоцтв про народження Серія НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , виданого на ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , батьками останніх записано ОСОБА_7 та ОСОБА_5 .

З довідки від 18.10.2016р. №527/01-19, виданої Вовчківською сільською радою, слідує, що згідно з записами погосподарської книги №5 за ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Вовчківці числиться майно. ОСОБА_7 не був останнім членом двору. В господарстві по АДРЕСА_1 крім померлого на день його смерті був зареєстрований ОСОБА_2 , 1979 р.н.- син. Господарський двір станом на 1991 р. відносився до суспільної групи, як робітничий двір. Станом на 1991 р. в господарстві були зареєстровані: ОСОБА_7 , 1955 р.н. померлий, ОСОБА_5 , 1961 р.н. дружина, ОСОБА_2 , 1979 р.н.- син, ОСОБА_6 , 1985 р.н. Заповіт від імені ОСОБА_7 не посвідчувався у виконкомі Вовчківської сільської ради.

Будівельний паспорт виданий на ОСОБА_7 1989 р.

Відповідно до заяви ОСОБА_17 , остання прийняла спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_18 крім неї спадкоємцем за законом є ОСОБА_2 - син померлого.

Відповідно до заяви ОСОБА_2 останній прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_7 крім нього спадкоємцем за законом є ОСОБА_3 - дружина померлого.

Відповідно до заяви ОСОБА_6 останній прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_7 .

Відповідно до свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_5 , виданого на ОСОБА_7 , вбачається, що він помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_19 , 16.01.2012 р. зареєстрували шлюб. Після одруження « ОСОБА_20 » присвоєно прізвище « ОСОБА_21 » .

З технічного паспорта встановлено, що рік забудови житлового будинку 1980 р., але в судовому засіданні встановлено, що він побудований у 1978 р. Даний факт підтверджений поясненнями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 допитаних у судовому засіданні.

Статтею 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю чоловіка, дружини є: майно, набуте кожним з них до шлюбу; майно, набуте ним, нею за час шлюбу але на підставі договору дарування або спадкування; майно, набуте ним, нею за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто; премії, винагороди, які він, вона одержав за особисті заслуги; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка належала чоловікові, дружині, а також як відшкодування, завданої їй, йому моральної шкоди; страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Оскільки, як зазначалось вище, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто, якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. Якщо при поділі майна один з подружжя стверджує, що певна річ була набута за час шлюбу на власні кошти цієї особи, то такі факти потребують доведення в суді.

Ч. 1 ст.60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. 2 ст.60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1ст. 70 СК України).

Відповідно до ч. 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором.

Таким чином, суд приходить до висновку, що частки спільно нажитого майна подружжя є рівними.

Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, було роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у них на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (правові позиції Верховного Суду України від 01 липня 2015 року, 25 листопада 2015 року, 12 жовтня 2016 року).

Зважаючи на те, що підставі технічного паспорта встановлено, що у 1988збудували криницю, змонтували огорожу та вимощення в 1990р. та виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та слідвизнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частини господарських споруд, а саме: криниця, огорожа, вимощення, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного та ст.ст. 60,61,70,71 СК України, керуючись ст.ст. 259, 263-265,268 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частини господарських споруд, а саме: криниця, огорожа, вимощення, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції з дня його проголошення. У разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: Василь СОБКО