Єдиний унікальний номер 236/2742/21
Номер провадження 22-ц/804/139/22
П О С Т А Н О В А

Іменем У К Р А Ї Н И

27 січня 2022 року Донецький апеляційний суд колегією в складі:

Суддів Никифоряка Л.П. (доповідач), Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в м. Бахмут цивільну справу без повідомлення учасників справи за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованої заробітної плати та компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати, в якій подано апеляційну скаргу Акціонерним товариством «Українська залізниця», через представника Малиновського Павла Анатолійовича на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 24 вересня 2021 року (головуючий у суді 1 інстанції Сердюк Н.В.),

ВСТАНОВИВ:

28 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» - Товариства про стягнення заборгованої заробітної плати. В обґрунтування позову заявник посилалася на те, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем по 21 листопада 2016 року, про що має відповідний запис у трудовій книжці та у вказаний період виконувала роботу згідно своїх посадових обов`язків і була звільнена з роботи на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням. При звільненні відповідач не провів розрахунок, не сплатив заробітну платню за період з січня 2016 року по листопад 2016 року в розмірі 33236,76грн та у зв`язку з порушенням термінів її виплати повинен компенсувати втрату частини заробітної плати в розмірі 18 522,19грн.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 23 вересня 2021 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Товариства на користь ОСОБА_1 заборговану заробітну плату за січень-червень 2016 року в розмірі 6461,17грн та вересень-листопад 2016 року в розмірі 8772,37грн, та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати за січень-червень та вересень-листопад в загальній сумі 6971,51грн.

В апеляційній скарзі представник Товариства виклав вимогу скасувати рішення та відмовити у задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги зводились до того, що судом неправильно застосовані норми матеріального права та визнані встановленими обставини, які позивачем не підтверджені, оскільки позивачем не доведено право на отримання заробітної плати за спірний період і не надано доказів на підтвердження своїх вимог. Позивачем не надано табель обліку робочого часу на підтвердження виконання роботи за спірний період. Заявник стверджував про те, що не підтверджено обставин щодо виконання ОСОБА_1 службових обов`язків та обставин щодо перебування на робочому місці, яке знаходиться на території тимчасово непідконтрольній Україні, з огляду на що, відсутні підстави для нарахування заробітної плати за вказаний період.

Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до того, що суд не врахував висновок торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року яким щодо ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території непідконтрольній українській владі, які унеможливили виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно статей 47, 83, 115, 116 КЗпП України.

На час розгляду справи відзив не надходив.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із Товариством до 21 листопада 2016 року та була звільнена за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України /копія трудової книжки а.с.09-11/; працювала агентом комерційним «Станції Іловайськ» Державного підприємства «Донецька залізниця» якій нарахована заробітна плата за січень 2016 року 4899,38грн (при 144 відпрацьованих годинах та всіх належних виплатах); лютий 2016 року 4725,87грн (при 159 відпрацьованих годинах та всіх належних виплатах); за березень 2016 року 4 841,53грн (при 173 відпрацьованих годинах); за квітень 2016 року 4 728,83грн (при 171 відпрацьованих годинах); за травень 2016 року 4 633,67грн (при 152 відпрацьованих годинах); за червень 2016 року 635,11грн (при 64 відпрацьованих годинах); за вересень 2016 року 624,75грн (при 174 відпрацьованих годинах); за жовтень 2016 року 5 601,78грн (при 164 відпрацьованих годинах) за листопада 2016 року 2 545,84грн (при 120 відпрацьованих годинах)/розрахунок заробітної плати за січень-липень 2016 року а.с.13-21/.

У той же час, страхувальник «Станція Іловайськ» Державного підприємства «Донецька залізниця» надав в Пенсійний фонд України індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 які внесені до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за звітний період з січня по листопад 2016 року /довідка ПФУ за формою ОК-5 а.с.39-41/.

Висновком торгово-промислової палати України визнано настання форс-мажорних обставин для відповідача, які настали з 20 березня 2017 року /а.с.48-50/.

В інформації Товариства від 31 серпня 2021 року № 850 зазначено, що сума заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_1 за даними дирекції з тимчасово непідконтрольної території України станом на 14 листопада 2016 року складає 14 504,17грн, з яких 8 043,00грн були перераховані на особовий рахунок ОСОБА_1 , та залишок заборгованості складає 6 461,17грн/а.с.52-54/.

Відповідно до платіжних відомостей № 34, 34/2 та 34/3 ОСОБА_1 отримала частину заробітної плати за період роботи лютий-червень 2016року в розмірі 8 043,00грн /а.с.55-58/.

В довідці про доходи ОСОБА_1 від 01 жовтня 2021року № 985, долученій до апеляційної скарги, Товариство повідомляє про нараховану заробітну плату за період з липня 2016року по листопад 2016року в загальному розмірі 8772,37грн /а.с.94/.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд виходив із того, що працівник підтвердила обставини з приводу того, що вона працювала в Товаристві в період часу з січня по листопад 2016 року та мала право на виплату всіх сум що належать від Товариства в день звільнення. Визначаючи розмір невиплаченої заробітної плати суд керувався змістом наданих позивачем розрахунків заробітної плати за січень листопад 2016 року, вважав що відповідач тільки частково сплатив заробітну плату за вказаний період і не спростував відомостей що містилися у відповідних розрахунках та суд не мав сумнівів щодо правильності вказаних в розрахунках сум. Також з урахуванням сум заборгованості вважав обґрунтованим право працівника на компенсацію втрати частини грошових доходів через порушення термінів виплати заробітної плати.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно частини 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд обґрунтовано виходив із того, що відповідач, в порушення вимог статті 116 КЗпП України не провів розрахунок з позивачем при звільненні.

Заперечуючи проти позову відповідач посилався на те, що безпосереднє місце роботи позивача знаходиться в зоні проведення воєнних дій на території тимчасово непідконтрольній Україні та саме ця обставина призвела до порушення прав позивача щодо своєчасного розрахунку при звільненні та свідчить про відсутність вини в діях Товариства, оскільки відсутні відомості щодо виходів, відпрацьованого часу та фактично виконуваної працівником роботи.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав що, обов`язок здійснювати облік робочого часу, нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік покладено на працедавця, та саме останній повинен забезпечити неухильне виконання вимог трудового законодавства України.

Беззаперечним є та обставина що в період часу з січня 2016 року по 21 листопада 2016 року позивач та відповідач перебували у трудових відносинах та позивач мав правомірні і законні очікування на оплату своєї праці.

Працівник в обґрунтування своїх вимог вказувала на те, що в оспорюваних період часу вона продовжувала виконувати роботу визначену трудовим договором та при цьому посилалася на докази, які спромоглася отримати враховуючи обставини що склалися.

Відповідно до норм статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Товариство свої заперечення проти позовних вимог обґрунтовувало тим, що погашення заборгованості з виплати заробітної плати працівникам ДП «Донецька залізниця» буде відбуватись відповідно до затвердженого рішенням правління ПАТ «Укрзалізниця» Алгоритму погашення заборгованості з виплати заробітної плати працівникам ДП «Донецька залізниця».

Відповідно до Закону № 4442-VI постановою № 200 утворено ПАТ «Укрзалізниця» на базі підприємств залізничного транспорту, які реорганізовуються шляхом злиття, згідно з «додатком № 1» до переліку, наведеного у зазначеному додатку, включено Державне підприємство «Донецька залізниця»

Відповідно до частини 4 статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Товариством не доведено належними та допустимими доказами відсутності заборгованості із виплати заробітної плати перед позивачем у розмірі що визначений судом першої інстанції.

Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування /частини 1,3 статті 77, частина 2 статті 78 ЦПК України/.

Індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 за січень-листопад 2016 року, які Товариство надало до Пенсійного фонду України та які містяться в довідці по формі ОК-5 по своїй суті не замінюють відомість про виплату грошей на отримання працівником спірних сум чи іншого документу за змістом якого можна дійти висновку про фактичну виплату працівнику заробітної плати.

Визначальним у даній справі є не безпосередньо факт внесення відомостей до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за звітний період з січня-листопад 2016 року які містяться в довідці по формі ОК-5, а встановлення обставин про виплату саме працівнику коштів в розмірі що визначений в розрахунках з січня по листопад 2016 року.

У той же час, відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи якими, згідно положень статті 174 ЦПК України є також відзив на позовну заяву.

Товариство у відзиві на позовну заяву фактично не заперечувало обставин з приводу того, що Товариство виплатило заробітну плату ОСОБА_1 тільки частково з лютого по червень 2016 року та за липень-серпень 2016 року, в підтвердження чого надано відомість на виплату грошей.

Інших належних та допустимих доказів на спростування наданих позивачем доказів та на відсутність заборгованості перед позивачем з січня по листопад 2016 року в сумі 6 461,17грн, відповідачем до суду першої та апеляційної інстанції не надано, також не спростовано обставин щодо розміру заборгованості за вересень, жовтень, листопад 2016року.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає, що аргументи заявника апеляційної скарги щодо недостовірності наявних і наданих позивачем документів не підтверджено, оскільки відповідачем не спростовано, що письмові докази, в тому числі Розрахунки заробітної плати є неналежними доказами.

Доводи про відсутність первинної документації, що унеможливлює нарахування заробітної плати та інших виплат не можуть бути підставою відмови працівнику у виплаті заробітної плати, оскільки підтверджено, що працівник виконувала покладені на неї обов`язки згідно трудового договору за що була нарахована заробітна плата, також інші виплати що підтверджено відповідними докази.

Та вирішальним для результатів розгляду даної справи суд апеляційної інстанції вважає те, що обставини на які посилається відповідач, щодо здійснення діяльності на території тимчасово непідконтрольній Україні виникли не з 16 січня 2018 року як визначено висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2, а мали місце, що загальновідомо у період з 14 квітня 2014 року в населених пунктах, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, згідно з положеннями Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року та суд апеляційної інстанції виходить з того, що Товариство, яке на час проведення антитерористичної операції продовжувало здійснювати діяльність на території непідконтрольній Україні визначивши свої права та реалізовуючи їх за своїм розсудом повинно відповідати за негативні наслідки від такої діяльності.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції належним чином відреагував на аргументи відповідача щодо достовірності та надійності наданих позивачем документальних доказів та обґрунтовано вважав, що відповідач у жодний належний спосіб не спростував наявні в письмових доказах відомості.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач за обставини що склалися не має практичної доступної для неї можливості для виправлення встановленого в її справі порушення щодо розміру та строків здійснення з нею розрахунків при звільненні в спосіб інший ніж шляхом судового тлумачення та постановлення рішення судом.

Тому рішення в частині наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі та інших платежів, відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, вимогам матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Разом з тим, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень. Відповідач беззаперечно мав можливість ознайомитися із змістом позовної заяви і матеріалами справи, та саме відповідач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ним процесуальних дій.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, висновки суду в частині задоволених позовних вимог здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 24 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 27 січня 2022 року.

Судді: