КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 753/6287/21 Апеляційне провадження № 22-ц/824/2687/2022Головуючий у суді першої інстанції - Шаповалова К.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2022 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Березовенко Р.В., Лапчевська О.Ф.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 серпня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс», в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі з урахуванням індексу споживчих цін за період затримки виплати станом на березень 2021 року у розмірі 19 449,27 грн та середньомісячну заробітну плату за час затримки остаточного розрахунку при звільненні станом на день ухвалення рішення суду.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що при звільненні 01.07.2020 відповідач не виплатив йому заробітну плату за травень, червень, вересень, жовтень 2019 року, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 19 449,27 грн з урахуванням індексу споживчих цін, тому позивач був вимушений звернутися за захистом своїх порушених прав (а.с. 1-3).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.08.2021 позовні вимоги ОСОБА_2 до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено. Стягнуто з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь ОСОБА_2 суму індексації заробітної плати в розмірі 1 194,59 грн, середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 162 732,00 грн та судовий збір в розмірі 1 071,51 грн, а всього - 164 998,10 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 103-111).

В апеляційній скарзі, Українське державне підприємство по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс», посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права просить скасувати рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 164 998,10 грн, та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково, шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 18 000,00 грн. Вказує, що з 27.10.2020 по день ухвалення оскаржуваного рішення існували та продовжують існувати непереборні та істотні обставини, які викликані арештом банківських рахунків, та такі позбавляли апелянта, тривалий час, можливості сплатити заробітну плату позивачу, що свідчить про наявність обґрунтованих підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені до мінімальної суми, розмір якої повинна відповідати розміру заборгованої заробітної плати, а саме до 18 000,00 грн.

Зазначає, що у Верховному Суді з червня 2019 року існує стала правова позиція, відносно тієї обставини, що оцінка втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільнені, не має на меті встановленого точного їх розміру, а суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких , як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач (а.с. 126-134).

29.10.2021 ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що скаржником не зазначено з яких об`єктивних причин не виплачувалася ним заборгованість по заробітній платі, яка утворилась за період травень-жовтень 2019 року, майже за рік до накладення арешту на рахунки підприємства, тому висновки суду першої інстанції про відсутність доведених підстав для застосування судом належного йому права (а не обов`язку) для зменшення заявленого до стягнення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені позивача є законними та обґрунтованими.

29.11.2021 відповідачем подано додаткові пояснення, в яких зазначається, що підприємство не заперечує стосовно стягнення з нього на користь позивача суму індексації заробітної плати у розмірі 1 194,59 грн, проте заперечує проти вимог про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з роботи у розмірі 164 732,00 грн, оскільки така затримка не залежала від бажання чи можливості підприємства.

Судом апеляційної інстанції справу розглянуто в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Рішення суду оскаржується в частині середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з роботи у розмірі 164 998,10 грн, в іншій частині рішення, на підставі ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до копії наказу про прийняття на роботу від 17.04.2019 № 146-ВК ОСОБА_1 прийнятий на роботу водієм автотранспортних засобів 1 класу транспортно-технічного відділу адміністративного-технічного управління Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» з 22.04.2019 (а.с.7).

Відповідно до наказу від 01.07.2020 № 140-ВК ОСОБА_1 звільнено з роботи з 01.07.2020 у зв`язку із скороченням штату працівників підприємства, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 8).

Згідно із довідкою підприємства від 26.01.2021 № 1/03-04-69, заборгованість підприємства перед ОСОБА_1 станом на 31.12.2020 становить 18 254,68 грн за період: травень 2019 року - 4 549,56 грн, за червень 2019 року - 4 405,12 грн, за вересень 2019 року - 2 400,00 грн, та за жовтень 2019 року - 6 900,00 грн (а.с.9).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції було з`ясовано, що 18.08.2021 на рахунок позивача було перераховано відповідачем заборгованість заробітної плати без урахування індексу споживчих цін в розмірі 18 254,68 грн та надано підтверджуючі документи (копії платіжних доручень). Вирішення питання щодо стягнення на користь позивача заборгованості в розмірі 1 194,59 грн. залишено на розсуд суду.

В частині перерахованих позивачу відповідачем суми заборгованості заробітної плати у розмірі 18 254,68 грн та індекс споживчих цін у розмірі 1 194,59 грн рішення суду сторонами не оскаржується, тому апеляційний суд на перегляді оскаржуваного судового рішення в цій частині не зупиняється, та переходить до перевірки рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з роботи у розмірі 164 998,10 грн.

Вирішуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з роботи, суд першої інстанції виходив з того, що згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок).

Верховний Суд України у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, погодилась з таким висновком, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення.

Тому, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При цьому, Великою Палатою Верховного Суду визначено, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Перевіряючи рішення в цій частині, апеляційний суд виходить з того, що заборгованості заробітної плати у розмірі 18 254,68 грн відповідача перед позивачем виникла ще у 2019 року, до того як виконавчою службою було накладено у липні 2021 року арешт на рахунки підприємства. Про наявність заборгованості заробітної плати перед позивачам підприємство було обізнано, однак жодних дій на погашення заборгованості вчинено не було до моменту звернення позивача до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права.

Тому, при визначені розміру середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні судом першої інстанціївірно враховано період, протягом якого відповідачем не виплачувалась заробітна плата позивачу (14 місяців станом на 18.08.2021); невстановлення під час судового розгляду справи в діях позивача будь-якого зловживання правом на звернення із позовними вимогами до суду, та обставина, що заборгованість перед позивачем мала місце за травень, червень, вересень та жовтень 2019 року, тобто фактично заробітна плата не виплачувалась позивачу майже 2 роки; відсутність будь-якого обґрунтованого пояснення з боку відповідача підстав тривалої невиплати заробітної плати позивачу; розмір недоплаченої суми при звільненні позивача (18 254,68 грн), який становить більше півтора розміру середньомісячного заробітку позивача та є достатньо істотною, а також те, що відсутність коштів у роботодавця, складне фінансове становище підприємства, тощо, не тягне за собою обмеження прав працівників (колишніх працівників) підприємства на отримання заробітної плати та належних до виплати розрахункових коштів при звільненні, і не може бути підставою для відмови у захисті судом права працівника щодо виплати роботодавцем зазначених коштів.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оцінюючи дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах; співмірність майнових втрат працівника, якому на рік затримали виплату розрахунку при звільненні, враховуючи бездоказовість доводів відповідача щодо фінансового становища підприємства та можливих тяжких наслідків для третіх осіб (інших працівників) у разі виплати середнього заробітку позивачу у встановленому законом розмірі, а також, невстановлення об`єктивних причин непроведення відповідачем розрахунку за належними при звільненні виплатами з позивачем упродовж суттєво тривалого часу, в матеріалах справи відсутні доведеніпідстави для застосування судом належного йому права (а не обов`язку) для зменшення заявленого до стягнення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, та обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в цій частині в повному обсязі.

Посилання апелянта на те, що тривала невиплата відповідачем заборгованості заробітної плати позивачу не залежала від бажання чи можливостей підприємства, оскільки 21.07.2020 у ВП № 63163907 та ВП № 63163994 було накладено арешт на грошові кошти відповідача, що містяться на всіх його банківських рахунках, не береться до уваги, оскільки позивача було звільнено з підприємства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України наказом від 01.07.2020, тобто до того часу як було накладено арешт на банківські рахунки. При цьому, слід звернути увагу на те, що виплата заборгованості заробітної плати у розмірі 18 254,68 грн відбулася 18.08.2021, коли арешт з банківських рахунків у виконавчих провадженнях скасовано не було, тобто такі обставини не перешкоджали відповідачу вчинити відповідні дії для виконання зобов`язання по виплаті заборгованості заробітної плати, що наводить на висновок про те, що підприємство умисно затягувало виплату заборгованості заробітної плати позивачу для можливості ухилення від виплати заборгованих грошових коштів.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим в судових засіданнях доказам та обґрунтовано дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

На підставі п. 3 ч.1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» Українському державному підприємству по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» було відстрочено сплату судового збору у розмірі 2 195,71 грн. Враховуючи те, що апеляційна скарга залишена без задоволення, тому підлягає стягненню з відповідача судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в дохід держави у розмірі 2 195,71 грн.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 серпня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненнізалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська