УХВАЛА

з питання забезпечення позову

24 січня 2022 року м. Херсон

Суддя Херсонського міського суду Херсонської області Ус О.В., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про забезпечення його позову до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Стулій К.М. про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Херсонського міського суду Херсонської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , в якій він просить визнати недійсним договір дарування частки в житловому будинку від 21.10.2016 р. укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Стулій К.М. за реєстровим №1361, щодо дарування ОСОБА_1 ОСОБА_3 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , номер об`єкта в РПВН: 30057414, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32048027 від 26.10.2016 р.

21.01.2022 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову, у якій просить до набрання законної сили у справі заборонити Херсонській міській раді та її посадовим особам вчиняти будь-які дії та приймати рішення щодо надання ОСОБА_2 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі, але не виключно для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки), у власність, у власність (шляхом викупу) постійне користування, оренду, суперфіций, емфітевзис або встановлення сервітуту щодо земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі, заборонити приймати рішення про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_2 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

В обгрунтування заяви вказав, що відповідачка ОСОБА_2 є одноособовим власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 17.12.2021 р. на пленарному засіданні ХІІ сесії Херсонської міської ради VІІІ скликання за зверненням відповідачки було розглянуто питання про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 у власність, у власність (шляхом викупу) земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 із земель комунальної власності загальною площею 1102 кв.м, з яких 1000 кв.м у власність та 102 - у власність шляхом викупу, для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки). З вказаного приводу, Херсонською міською радою 17.12.2021 р. прийняте відповідне рішення №756. Він, звертається до суду з вказаною заявою з метою недопущення відведення у власність відповідачки земельної ділянки, оскільки в разі задоволення позовних вимог та визнання недійсним оспорюваного договору, він стане власником 1/2 частини житлового будинку, а земельна ділянка під цим будинком буде вцілому належати відповідачці, що буде порушувати його право власності на частину земельної ділянки. Крім того, в разі оформлення ОСОБА_2 права власності на таку земельну ділянку через оформлення проектної документації та її затвердження в подальшому Херсонською міською радою, чинним законодавством України не передбачена процедура оскарження такого права власності на земельну ділянку з підстави зміни власника, тобто він втратить своє право оформити право власності на земельну ділянку під належною йому на праві власності частиною житлового будинку.

Згідно ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Такої позиції притримується Верховний Суд у своїй Постанові 17 жовтня 2018 року, справа № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).

Крім того, ст. 150 ЦПК України імперативно встановлює, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

При цьому, співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.3-4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року N 9).

Крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування частини житлового будинку.

В заяві про забезпечення позову, заявник вказує, що в разі оформлення ОСОБА_2 права влоасності на земельну ділянку, законодавством не передбачено процедури оскарження такого права власності з підстав зміни власника.

Однак жодного доказу на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову, вжити яких просить заявник суд, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся заявником не надано.

Європейський суд з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 420/3397/19, заходи забезпечення позову застосовуються судом лише у виключних, виняткових випадках за наявності для цього умов та підстав, передбачених процесуальним законом, при цьому, такі заходи повинні відповідати критеріям адекватності та співмірності.

Надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування, в тому числі в оренду.

Також, у постанові від 30.05.2018 р., прийнятою у справі №826/5737/16, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що надання дозволу вповноваженим органом місцевого самоврядування на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності не означає позитивного рішення про передачу її в користування, а направлене на ідентифікацію земельної ділянки, яка в подальшому може стати предметом передачі.

У розвиток цього висновку, надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не покладає на раду обов`язку (не є підставою для виникнення зобов`язання перед особою, яка розробила проект землеустрою) щодо надання цієї земельної ділянки у власність (користування, в тому числі на умовах оренди). Рада може відмовити у затвердженні проекту та наданні земельної ділянки у власність з підстав, визначених законом (постанова Верховного Суду від 03.04.2019 у справі 509/4722/16-а).

Згідно із статтею 122 Земельного Кодексу вирішення питань щодо передачіземельних діляноку власність або користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, що визначений статею 123 ЗК України, передбачає розроблення технічної документації із землеустрою та її затвердження компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених статтею 122 ЗК України.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою є рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

З огляду на положення вищенаведених приписів законодавства, за наслідками вирішення питання відповідними органами щодо передачі земельних ділянок у власність або користування із земель державної чи комунальної власності виникають конкретні права та обов`язки фізичних та юридичних осіб та правовідносини у зв`язку з їх реалізацією.

Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування (оренду). Проект відведення земельної ділянки не визначений законом як підстава набуття права на земельну ділянку і не є правовстановлюючим документом, спрямованим на набуття, зміну або припинення прав та обов`язків сторін в орендних правовідносинах.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).

Суд зазначає, що предметом позову, що перебуває в провадженні суду не є земельна ділянка чи порядок користування нею, а тому обраний вид забезпечення позову не є співмірним із заявленими вимогами.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про неспівмірність заявлених вимог та відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Ухвала в повному обсязі виготовлена та підписана суддею 24 січня 2021 року.

Керуючись ст.ст. 149, 150, 153, 258, 259, 260, 261, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення його позову до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Стулій К.М. про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. У разі якщо ухвалу постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Херсонського апеляційного суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяО. В. Ус