Постанова

Іменем України

21 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 569/1015/19

провадження № 61-15св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Ткачука О. С.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Головне управління Державної податкової служби в Рівненській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року в складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Боймиструка С. В., Хилевича С. В. у справі за заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Рівненській області про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст заяви

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Просив суд встановити факт неподання ним - ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) податкової декларації про майновий стан та доходи від 29квітня 2016 року.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 травня 2021 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт неподання ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , що проживаєза адресою: АДРЕСА_1 ) податкової декларації про майновий стан та доходи від 29 квітня 2016 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту, який має юридичне значення, є належним способом захисту його права, оскільки встановлення факту неподання податкової декларації про майновий стан та доходи в інший спосіб не передбачено законом, як і не передбачено законом заборони встановлювати вказаний заявником факт. Суд взяв до уваги висновок експерта від 04лютого 2021 року № СЕ-19/118-21/254-ПЧ, відповідно до якого встановлено, що ОСОБА_1 не підписував та не подавав декларації про майновий стан та доходи від 29 квітня 2016 року Головного управління ДФС в Рівненській області.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 30 листопада 2021 рокуапеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області задоволено частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 травня 2021 року скасовано.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь Головного управління ДПС у Рівненській області судові витрати у вигляді понесеного судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 152, 60 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що усвоїй заяві до суду про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 просиввстановити факт неподання ним податкової декларації про майновий стан і доходи, однак не факт непідписання податкового документа, який підтверджений висновком експерта. Таким чином, вимога заявника, з якою він звернувся до суду, відрізняється від вимоги, яка підтверджена належними доказами.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

30 грудня 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язкузвернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Рівненського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права (стаття 315 ЦПК України) без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постані Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 464/6696/20.

Касаційна скарга мотивована тим, що заявник не подавав податкової декларації про майновий стан та доходи від 29 квітня 2016 року, згідно з якою і нібито виникла заборгованість і йому не відомо, як вказаний документ потрапив до Головного управління ДФС у Рівненській області, тому єдиним способом захисту йогопорушеного права є встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: факту неподачі ОСОБА_1 податкової декларації про майновий стан та доходи від 29 квітня 2016 року.

Зазначає, що суд першої інстанції, задовольняючу заяву про всановлення факту, що має юридичне значення, взяв до уваги висновок експерта Рівненського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Управління Міністерства внутрішніх справ України від 04 лютого лютого 2021 року № СЕ-19/118-21/254-ПЧ, яким встановлено факт підроблення невстановленими особами податкової декларації про майновий стан та доходи від 29 квітня 2016 року та факт неподання заявником цих документів. Однак, Рівненський апеляційний суд скасував законне рішення, зазначивши про невідповідність вимоги заявника вимозі, що встановлена судом. Такий висновок суду апеляційної інстанції є помилковим, оскільки суд першої інстанції приймав рішення з огляду на всі досліджені в судовому засіданні факти та докази.

Заінтересована особа як орган влади не довела що заявник не тільки підписував, а й взагалі подавав документи. Натомість заявник довів висновком експерта непідписання документів та той факт, що він не знав про їх існування і не подавав заінтересованій особі до того часу, поки у 2018 році не звернувся до Рівненького окружного адміністративного суду з вимогою зобов`язати заінтересовану особу (у справі № 460/2159/18 - відповідача) надати матеріали облікової справи платника податків, адже на звичайний запит з невідомих причин заінтересована особа ці документи не надала.

Також зазначає, що апеляційний суд помилково трактує норми матеріального права та зазначає, що законом не передбачено права чи обов`язку заінтересованої особи встановлювати факти, що мають юридичне значення - неподання особою документа. Однак зазначає, щозаінтересована особа і не встановлювала факт. За встановленням факту звернулася особа, право якої порушено, про що свідчить і висновок експерта.

Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, встановлений висновком експерта факт непідписання заявникомдекларації та ряду інших документів, з яких відповідач сформував його податкову справу. Факт непідписання заявником документа свідчить і про факт його неподання.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано із Рівненського міського суду Рівненськоїобласті цивільну справу.

У лютому 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема, встановити факт неподання ним - ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) податкової декларації про майновий стан та доходи від 29 квітня 2016 року.

З висновку експерта від 04 лютого 2021 року № СЕ-19/118-21/254-ПЧ встановлено, що підписи (не прізвище, ім`я, по батькові), вчинені на наданих експерту документах, не належать ОСОБА_1 , а іншій особі. Зокрема, підписи (не прізвище, ім`я, по батькові), вчинені на податковій декларації про майновий стан і доходи від 29 квітня 2016 року та на розрахунку податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходів, отриманих самозайнятою особою від 29 квітня 2016 року, належать не ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ), а іншій особі (т. 1 а. с. 190-201).

Таким чином, висновком експерта підтверджується вчинення підпису на вищевказаних податкових документах не заявником, а іншою особою.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення судуапеляційної інстанцій не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тлумачачи закон під час його застосування до конкретних правовідносин та вирішуючи спір, суд повинен керуватися як завданням судочинства, так і загальними засадами цивільного законодавства, серед яких, зокрема, визначені справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту неподання податкової декларації про доходи і майновий стан, заявник вказував, що такий документ як податкова декларація йому не належить, а законом, в свою чергу, не визначено іншого порядку встановлення такого факту. На підставі податкової декларації, яку заявник не подавав, Головне управління ДФС у Рівненській області нарахував та стягує із заявника податковий борг.

Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.

Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Тлумачення частини першої статті 293 ЦПК України свідчить, що суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, з метою підтвердження наявності або відсутності таких фактів.

Статтею 315 ЦПК України визначено перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які підлягають розгляду судом у порядку окремого провадження. Даний перелік не є вичерпним, і у судовому порядку можуть бути встановлені й інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов'язується із наступним вирішенням спору про право.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону породжувати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав заявника; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник має довести, що не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб'єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов'язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб'єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Звертаючись із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, особа вказує мету встановлення юридичного факту, яка дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи зумовлює він правові наслідки. У заяві необхідно також вказати причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, та навести докази його існування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок про те, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб'єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо.

Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з'ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

Відповідно до частини першої статті 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт.

Встановлення фактів є особливою функцією суду, необхідною для підтвердження певної обставини як факту, про що просить заявник. Необхідність цього виникає у зв`язку із прогалиною в інформації або її відсутності, яка не дає змоги дійти остаточного висновку у питанні.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту неподання податкової декларації про доходи і майновий стан, заявник вказував, що такий документ як податкова декларація йому не належить, а законом, в свою чергу, не визначено іншого порядку встановлення такого факту.

Відповідно до статті 48 ПК України податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання. Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов`язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору.

Відповідно до пункту 48.3 ПК України податкова декларація повинна містити такі обов`язкові реквізити, як підписи платника податку - фізичної особи та/або посадових осіб платника податку, визначених цим Кодексом, засвідчені печаткою платника податку (за наявності).

Як на доказ підтвердження своїх вимог заявник посилався на висновок експерта від 04 лютого 2021 року № СЕ-19/118-21/254-ПЧ, який місцевим судом у сукупності із поясненнями сторін оцінений як належний та допустимий доказ на підтвердження того, що ОСОБА_1 не підписував та не подавав декларації про майновий стан та доходи від 29 квітня 2016 року ГУ ДФС в Рівненській області. Тобто висновком експерта підтверджується вчинення підпису на податковому документі не заявником, а іншою особою.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що у своїй заяві до суду про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 просив встановити факт неподання ним податкової декларації про майновий стан і доходи, однак не факт непідписання податкового документа, який підтверджений висновком експерта. Таким чином, вимога заявника, з якою він звернувся до суду, відрізняється від вимоги, яка підтверджена належними доказами.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, - закриває провадження у ній.

Такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 569/7589/17, від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18 та Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постановах від 15 січня 2020 року у справі № 482/2312/18 від 22 вересня 2021 року у справі № 591/5199/20.

Отже, у судовому порядку встановлюються лише такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, і в судовому порядку встановлення юридичних фактів можливе лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Водночас із заявлених вимог вбачається, що між заявником і заінтересованою особою виник спір з питань нарахування податкового боргу, і вирішити його можна шляхом їх оскарження.

З аналізу вказаних вище норм права слід зробити висновок про те, що заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, а спір між ним та Головним управлінням ДПС в Рівненській області щодо нарахування та стягнення податкового боргу підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Розглядаючи заяву ОСОБА_1 в окремому провадженні у порядку цивільного судочинства, суди першої та апеляційної інстанцій у порушення норм процесуального права не звернули належної уваги на те, що якщо вирішення спору має розглядатися в позовному провадженні за правилами адміністративного судочинства, то згідно з вимогами частини першої статті 377, пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України провадження у цивільній справі підлягає закриттю.

Тому скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення по суті заявлених вимог, суд апеляційної інстанції, правильно встановив обставини, однак залишив поза увагою те, що неможливість встановлення факту у порядку окремого провадження має наслідком закриття провадження у цивільній справі.

Таким чином, у випадку, якщо справа підлягає розгляду в порядку іншого судочинства, ніж подано заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, то суд відмовляє у відкритті провадження або закриває провадження у справі, якщо провадження у справі було відкрито.

У справі, що переглядається, вирішення спору із суб`єктом владних повноважень має розглядатися в позовному провадженні за правилами адміністративного судочинства, тому суди помилково не вирішили питання про закриття провадження у справі.

З урахуванням зазначеного та релевантної практики Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, підлягають скасуванню із закриттям провадження в справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Ураховуючи наведене, оскаржене судове рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження в справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 травня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року скасувати.

Провадження у справі за заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Рівненській області про встановлення факту, що має юридичне значення, закрити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді: І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

В. В. Сердюк

О. С. Ткачук