ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/422/22 Доповідач - Гірський Б.О.
Категорія - 304090000
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2022 р.м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Гірський Б.О.

Суддів - Бершадська Г. В., Хома М. В.,

за участю секретаря - Панькевич Т.І.

представників ПАТ "Державний ощадний банк

України", Слончук О.В., Сисака І.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/17527/14 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 11 серпня 2015 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 17 червня 2015 року позов публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" заборгованість за кредитним договором за № 14 від 27.02.2008 року у розмірі 56 382, 02 долара США, що еквівалентно 1 248 734 грн.26 коп. та 500 грн. пені за неналежне виконання зобов`язання, а також по 1827 грн сплаченого судового збору з кожного.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 11 серпня 2015 року вказане судове рішення залишено без змін.

У березні 2022 року ОСОБА_1 , як особа яка не брала участі у цій справі, однак вважає, що суд вирішив питання про її права та обов`язки, звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, у якій просила мотивувальну та резолютивну частину рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 червня 2015 року змінити шляхом зменшення суми стягнення, а ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 11 серпня 2015 року скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 29.02.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ "Державний ощадний банк України" укладено іпотечний договір, згідно якого вона, як іпотекодавець та майновий поручитель ОСОБА_2 , з метою забезпечення належного виконання останнім зобов`язань за кредитним договором, передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру.

Зазначає, що стягнення заборгованості по даному кредитному договору є предметом позову у вказаній справі, тому оскаржувані рішення впливають на її права та обов`язки як майнового поручителя.

У постанові ВС від 23.01.2018 року у справі 1519/2-4141/11 викладено правовий висновок про те, що іпотекодавець має право на оскарження судового рішення у справі про стягнення кредитної заборгованості із боржника, у якій іпотекодавець не був учасником справи.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 02.09.2015 року у справі №607/1844/15-ц звернуто стягнення на квартиру ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед банком. Вказує, що суд у вказаній справі визначив суму кредитної заборгованості з урахуванням платежів, строк здійснення яких не настав.

Звертає увагу на те, що між боржником та банком виникли правовідносини за споживчим кредитом. Відповідно до ч.10 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця.

Оскільки ОСОБА_2 вимогу банку про дострокове повернення кредиту не отримував, то позивач не набув права на дострокове повернення кредиту, що вказує на безпідставність позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВП ВС від 26.05.2020 року у справі №638/13683/15-ц.

Крім того, наголошує, що позивач не збільшив розмір позовних вимог, а фактично змінив предмет та підставу позову, тобто подав новий позов, чого не було враховано судом першої інстанції.

Зважаючи на викладене, вважає, що мотивувальну частину оскаржуваного рішення суду першої інстанції слід викласти в новій редакції, з врахуванням доводів її апеляційної скарги, а резолютивну частину змінити шляхом зменшення суми стягнення (стягнувши лише прострочену кредитну заборгованість в розмірі 6 694,52 грн. та пеню в сумі 500 грн.).

ОСОБА_1 зазначає, що про судове рішення у справі №607/1844/15-ц дізналась 31.01.2022 року, після ознайомлення з матеріалами справи №607/17527/14-ц.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Тернопільське обласне управління АТ "Ощадбанк" вказує на безпідставність тверджень ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 не отримував вимоги банку про дострокове повернення кредиту, так як позичальник її отримав особисто 25.12.2014 року, що підтверджується його підписом на вимозі.

Щодо збільшення позовних вимог банку, то в ухвалі апеляційного суду Тернопільської області зазначено, що в процесі розгляду справи банком змінено позовні вимоги, оскільки боржником тривалий час не проводились платежі.

Не відповідають дійсності твердження ОСОБА_1 про те, що про оскаржуване судове рішення їй стало відомо лише 31.01.2022 року, оскільки рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/1844/15-ц звернуто стягнення на належну їй трикімнатну квартиру.

На підставі вказаного рішення видано виконавчий лист та державним виконавцем проведено дії щодо опису іпотечного майна і призначення експерта для визначення його вартості.

Апелянт повинен довести той факт, що він не міг дізнатись про порушення свого права.

Викладене узгоджується з правовим висновком ВСУ, викладеним у постанові від 22.02.2017 року у справі №6-17цс17.

З часу підписання іпотечного договору ОСОБА_1 була ознайомлена з його змістом та мала можливість знати про стан своїх майнових прав та обов`язків.

Крім того, ОСОБА_1 володіла інформацією про розгляд справи №607/17527/14-ц, що стверджується її заявою від 04.12.2014 року, яка адресована банку (додано до відзиву).

Таким чином, про вказане судове рішення апелянт дізналась ще у 2014 році. Переконливих аргументів щодо поважності причин пропуску строків позовної давності та об`єктивних перешкод для звернення до суду в межах строків, визначених законодавством, суду не надала.

Зазначає, що згідно з п.1.2 кредитного договору, кредит надається на придбання житла на первинному ринку нерухомості, тому отриманий ОСОБА_2 кредит був цільовим - на придбання житла, а не споживчим, як вказує апелянт та не може регулюватися нормами ч.10 ст.11 ЗУ "Про захист прав споживачів".

Вважає апеляційну скаргу ОСОБА_1 безпідставною та такою, що до задоволення не підлягає.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу в її межах, посилаючись на доводи, викладені в ній.

Представник ПАТ "Державний ощадний банк України" - Данилевич А.Б. проти доводів апеляційної скарги заперечила, вважає рішення суду першої інстанції від 17 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 11 серпня 2015 року такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників цивільного процесу, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в їх межах, суд апеляційної інстанції вважає, що слід закрити апеляційне провадження, виходячи з наступних підстав.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Разом із тим судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

Судом встановлено, що між ВАТ "Державний ощадний банк України" (після перейменування - ПАТ "Державний ощадний банк України") та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №14 від 27.02.2008 р., згідно якого банк надав позичальнику кредит в сумі 75 000,00 доларів США зі сплатою 13% річних, терміном повернення кредиту не пізніше 27 лютого 2028 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки №1 від 27.02.2008 року.

Також, 29.02.2008 року, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, згідно умов якого позивачу передано належне ОСОБА_1 на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 64,4 кв.м.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 17 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 11 серпня 2015 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ "Державний ощадний банк України" заборгованість за кредитним договором за № 14 від 27.02.2008 року у розмірі 56 382, 02 доларів США, що еквівалентно 1 248 734 грн.26 коп. та 500 грн. пені за неналежне виконання зобов`язання.

В апеляційній скарзі, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 1519/2-4141/11, ОСОБА_1 стверджує, що сума кредитної заборгованості вже встановлена судовим рішенням, і так як вона є майновим поручителем боржника, однак не була залучена до участі у справі, то була позбавлена можливості оспорити вказану суму.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.07.2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Тернопільське обласне управління АТ "Ощадбанк" до ОСОБА_1 , з участю третьої особи ОСОБА_2 про звернення стягнення на квартиру в рахунок погашення заборгованості відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 02.09.2015 року апеляційну скаргу ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Тернопільське обласне управління АТ "Ощадбанк" задоволено.

Скасовано рішення Тернопільського міськрайонного суду від 3 липня 2015 року та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Тернопільське обласне управління АТ "Ощадбанк" до ОСОБА_1 , третьої особи ОСОБА_2 про звернення стягнення на квартиру в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 14 від 27.02.2008 року задоволено.

Звернуто стягнення на належне на праві власності ОСОБА_1 та передане нею згідно іпотечного договору від 29.02.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №1841 нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ "Державний ощадний банк України" за кредитним договором № 14 від 27 лютого 2008 року в сумі 56 794,12 дол. США, що еквівалентно 917792,98 грн. в тому числі: заборгованість за кредитом - 51992,65 доларів США, що еквівалентно 840201,22 грн., прострочена заборгованість по кредиту - 4389,37 доларів США, що еквівалентно 70932,22 грн., пеня по кредиту - 412,10 доларів США, що еквівалентно 6659,54 грн., шляхом реалізації цього майна на прилюдних торгах за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії проведення виконавчих дій, зазначивши, що рішення суду в цій частині не підлягає примусовому виконанню у період дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Вирішено питання судових витрат.

Про обізнаність ОСОБА_1 із цим судовим рішенням свідчить участь її представника ОСОБА_5 у судовому засіданні 02.09.2015 року в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи те, що спір між банком та майновим поручителем ОСОБА_1 про звернення стягнення на квартиру в рахунок погашення заборгованості уже вирішений, тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ОСОБА_1 уже використала своє право у спірних правовідносинах щодо спростування суми кредитної заборгованості під час розгляду судами вказаного спору та оскаржуваними судовими рішеннями її права не порушено.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №921/730/13-г/3.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Враховуючи наведене, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 11 серпня 2015 року підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 362, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 11 серпня 2015 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення боргу - закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її постановлення.

Повний текст ухвали складено 03 червня 2022 року.

Головуючий Гірський Б.О.

Судді: Бершадська Г.В.

Хома М.В.