Справа № 130/130/22
Провадження № 22-ц/801/1041/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Заярний А. М.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2022 рокуСправа № 130/130/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В. (суддя-доповідач),

суддів: Голоти Л.О., Копаничук С.Г.,

з участю секретаря судового засідання: Олійник Г.Є.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Енера Вінниця»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 квітня 2022 року, постановлену у складі судді Заярного А.М., в залі суду,

встановив:

В січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енера Вінниця» про порушення права споживача електричної енергії, невиконання умов договору та стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що між сторонами укладено два договори про постачання електричної енергії від одного і того ж числа, місяця, року, по різним умовам та сторонами договору. Один договір письмовий з печаткою та підписами, другий публічний без печатки та підписів. В обох договорах зазначено коли вони набувають чинності, коли умови починають виконуватись, яким чином в договір вносяться зміни, яка сторона договору зобов`язана поінформувати про зміни в який строк. Однак, відповідач відмовляється виконувати умови обох договорів підтвердженням чого є справи №130/2553/19 та №130/2481/21.

На підставі викладеного, позивач звернувшись в суд з даним позовом, просив:

- визнати, що всі рішення з 2019 по 2021 рік винесені за примірником договору, а не за оригіналом договору;

- визнати що відповідач ні разу за ці роки не надавав в суд оригінал договору;

- визнати порушення відповідачем ст.ст. 633, 634, 638, 641, 642, 629 ЦК України при укладенні письмового та публічного договорів;

- стягнути суму 300 000 грн моральної шкоди за невиконання двох договорів.

23.03.2022 ОСОБА_1 звернувся в суд з другим позовом до ТОВ «Енера Вінниця» про порушення права споживача електричної енергії, розірвання договору.

В обґрунтування позову зазначив, що 01.01.2019 між сторонами укладено два договори про постачання електричної енергії з різними підставами та підписом сторін, що суперечить вимогам п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідач не визнає факт укладення письмового договору, укладеного за пів року до публічного договору.

На підставі викладеного позивач просив суд:

- визнати факт укладення двох договорів;

- визнати неможливість укладення двох договорів від одного і того самого предмета з різними підставами (умовами) та підписаними різних сторін;

- визнати, що письмовий договір було укладено раніше публічного договору;

- визнати, що всі рішення суду були ухвалені на підставах публічного договору.

Також, 23.03.2022 ОСОБА_1 звернувся в суд з третім позовом до ТОВ «Енера Вінниця» про визнання факту укладення двох договорів та визнання дій неправомірними під час укладення договорів.

В обґрунтування позову зазначив, що 01.01.2019 між сторонами укладено договір про постачання електричної енергії. Відповідач відмовляється виконувати розділ 13, 13.2 укладеного договору до сьогоднішнього дня, що суперечить вимогам ст. 63 Закону України «Про ринок електричної енергії».

На підставі викладеного позивач просив:

- визнати, що постановою Вінницького апеляційного суду від 03.03.2021 по справі №130/893/20 зазначена можливість не надавати споживачу заяву - приєднання виключно для укладення договору, а не після укладення договору;

- визнати, що відповідач з моменту укладення договору до дня подання позову не виконує вимоги ст. 13.2 укладеного договору. На підставі порушення відповідачем умов укладеного договору від 01.01.2019 вважати розірваним договір від 01.01.2019.

Вказані вище позови ухвалами Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 29.03.2022 об`єднані в одне провадження.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 квітня 2022 року провадження у справі закрито.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції свій висновок обґрунтував тим, що із досліджених судових рішень у справах №130/2553/19 та №130/893/20, що набрали законної сили, видно, що на даний час існують відповідні рішення судів з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що набрали законної сили.

Також судом першої інстанції зазначено про те, що при розгляді цих справ судами вже надавалася оцінка договірним відносинам, які виникли між позивачем та відповідачем з приводу постачання електричної енергії побутовому споживачу ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неповноту та невірне з`ясування обставин справи, а також неправильне застосування норм матеріального та процесуального права подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду в суд першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позовні вимоги (предмет позову) в цій справі та у справах №130/2553/19 і №130/893/20, рішення по яких набрали законної сили є різними, а тому у суду не було підстав закривати провадження у справі.

Відповідачем впродовж встановленого апеляційним судом строку надіслано на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені у ній обставини.

Представник ТОВ «Енера Вінниця» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений завчасно та належним чином, при цьому у поданому відзиві заявлено прохання про проведення розгляду справи у відсутність представника.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ухвала суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Так, судом першої інстанції встановлено, що у справі №130/2553/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Вінницяобленерго" (в особі структурної одиниці "Шаргородські електричні мережі"), Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця" про визнання бездіяльності щодо невиконання вимог Закону України "Про захист прав споживачів" та щодо нарахування суми заборгованості за електропостачання, про визнання певних обставин, про стягнення суми недовідпущеної електроенергії, про зобов`язання вчинити дії, про стягнення моральної шкоди - суд повністю відмовив у задоволенні позовних вимог, прийшовши до висновку про недоведеність позовних вимог в частині визнання протиправною та незаконною бездіяльності відповідачів при невиконанні ними Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови НКРЕКП №312 від 14 березня 2018 року; про визнання відсутності укладеного нового договору між сторонами, відсутності споживання електроенергії споживачем, відсутності сплати рахунків за спожиту електроенергію; про визнання, що згідно з частиною шостою постанови НКРЕКП відношення між сторонами регулюються як до підписання нового договору так і після підписання нового договору - старим договором на користування електроенергією від 20 березня 2001 року за №20360553; про визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо перерахування споживачу заборгованості електроенергії з жовтня 2019 року; про стягнення з відповідачів суми недовідпущеної електроенергії споживачу згідно квитанцій відповідачів про заборгованість з жовтня 2019 року; про зобов`язання відповідачів встановити електрообладнання споживачу згідно акта від 01 грудня 2010 року. Апеляційний суд, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, вказав, що раніше ухваленими судовими рішеннями встановлено, що 01.10.2019 між ОСОБА_1 та ТОВ Енера Вінниця укладено договір № 20360553 про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг (для побутових споживачів) шляхом приєднання відповідача до умов публічного договору приєднання, а факт споживання електричної енергії та оплата виставлених рахунків свідчить про приєднання відповідача до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг.

У справі №130/893/20 за позовом ТОВ "Енера Вінниця" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію судом зроблений висновок, що фактичне споживання ОСОБА_1 відповідних обсягів електричної енергії з 1 січня 2019 року та наявність відкритого на його ім`я особового рахунку (пункт 3.2.13 Правил) свідчить про його приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, що був розміщений на офіційному веб-сайті ТОВ «Енера Вінниця», як з постачальником за регульованим тарифом, шляхом вчинення споживачем дій, що засвідчують його бажання укласти договір, а саме фактом споживання, оплати електричної енергії, відкриття особового рахунку (п.3.2.13 Правил). Апеляційний суд, залишаючи вказане рішення в силі, зробив висновок, що чинна редакція Закону України Про ринок електричної енергії не встановлює обов`язок ТОВ "Енера Вінниця" надсилати ОСОБА_1 заяву-приєднання, а підписання споживачем такої заяви-приєднання не є виключною умовою для приєднання до умов Договору постачання універсальних послуг. Здійснивши факт споживання електричної енергії та оплату виставлених рахунків, ОСОБА_1 у належній формі приєднався до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг.

Згідно з положеннями статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Отже, йдеться про преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суд наголошує на тому, що суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом того самого питання між тими самими сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють дотриманню процесуальної економії в новому процесі.

Судом першої інстанції, з урахуванням вищенаведеного, зроблено обгрунтований висновок з яким погоджується колегія суддів апеляційного суду про те, що і питання наявності чи відсутності договірних відносин між ОСОБА_1 та ТОВ «Енера Вінниця», і питання умов надання послуг відповідачем позивачеві на підставі договору про постачання електричної енергії були предметом судового розгляду в справі №130/893/20 та в справі №130/2553/19, і саме в цих справах сторони були вправі надавати докази на підтвердження своїх вимог чи заперечень.

Також місцевий суд правомірно дійшов висновку про те, що вказані вище позови націлені на переоцінку доказів, які були предметом розгляду в інших справах, розглянутих в порядку цивільного судочинства (№130/893/20 та №130/2553/19). Доводити існування чи відсутність існування відносин з приводу споживання електроенергії та умови такого споживання, заперечення проти доказів протилежної сторони, тощо ОСОБА_1 мав у згаданих вище цивільних справах на відповідній стадії процесу, а не заявляючи окремий позов після того, як рішення у зазначених справах набрали законної сили після їх перегляду у апеляційному порядку.

При розгляді цих справ судами вже надавалася оцінка договірним відносинам, які виникли між позивачем та відповідачем з приводу постачання електричної енергії побутовому споживачу ОСОБА_1 .

За правилом пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови збігаються за складом учасників цивільної справи, матеріально-правовими вимогами та обставинами, якими обґрунтовано звернення до суду. Нетотожність хоча б однієї із цих складових не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У процесуальному законодавстві закріплена конструкція позовного провадження як певна процедура розгляду і вирішення цивільних справ зі спорів про право цивільне.

Позовному провадженню притаманна позовна форма як модельна, узагальнююча конструкція процедури позовного провадження. Для неї характерні такі ознаки, як наявність матеріально-правової вимоги, яка випливає із порушеного або оспорюваного права сторони і яка підлягає в силу закону розгляду в певному порядку, встановленому законом; наявність спору про суб`єктивне право; наявність двох сторін із протилежними інтересами, які наділені законом певними правомочностями щодо захисту своїх прав, свобод чи інтересів у суді.

Цивільні процесуальні правовідносини персоніфікують учасників цивільного судочинства, визначають їхні права і обов`язки відповідно до процесуальних функцій і гарантії забезпечення справедливого судочинства.

Отже, провадження цивільного процесу - це специфічна модель розгляду цивільної справи, що відбиває предметну характеристику цивільного судочинства з точки зору матеріально-правової природи справ, що розглядаються, специфіку доказування фактів як юридико-фактологічної основи справи та результатів розгляду справи, які відбиваються у процесуальних актах - певного роду документах.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд має ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права.

Матеріально-правова вимога позивача повинна спиратися на підставу позову. Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин.

Так, у зазначених вище справах та у справі, що переглядається, сторонами є: позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ТОВ «Енера Вінниця». Предмет спору та вимоги позивача - питання наявності чи відсутності договірних відносин між ОСОБА_1 та ТОВ «Енера Вінниця», і питання умов надання послуг відповідачем позивачеві на підставі договору про постачання електричної енергії.

З указаного вбачається, що заявлені у даних позовах вимоги ОСОБА_1 вже були предметом судового розгляду та за наслідками їх розгляду винесено судові рішення, що набрали законної сили.

Перефразування заявлених вимог ОСОБА_1 , які фактично зводяться до позовних вимог, рішення по яких вже ухвалено, не є свідченням пред`явлення позову з інших підстав.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові №308/1203/19 від 22 листопада 2021 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що позовні вимоги (предмет позову) в цій справі та у справах №130/2553/19 і №130/893/20, рішення по яких набрали законної сили є різними, а тому у суду не було підстав закривати провадження в справі, є необґрунтованими, оскільки сторони в указаних справах співпадають, а також співпадають предмет і підстави позову, що має визначальне значення. Конкретизування певних обставин чи перефразування позовних вимог не свідчить про наявність у позивача права звернутися до суду повторно із аналогічним позовом.

Інші доводи викладені в апеляційній скарзі, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про закриття провадження у справі, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Аргументи апеляційної скарги, в їх сукупності, не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, доводи скаржника не дають правових підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - залишити без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

В даному випадку позивач звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги в силу ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», тому судовий збір за перегляд справи в суді апеляційної інстанції необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий: В. В. Оніщук

Судді: Л. О. Голота

С. Г. Копаничук