Справа № 305/1835/18
Провадження по справі 2/305/22/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2022 Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

судді Ємчука В.Е.

за участі: секретаря судового засідання Шемоти М.І.

відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , Ясінянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування Ясінянської селищної ради Рахівського району, Закарпатської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, про позбавлення особи права користування житлом, зняття з реєстрації місця проживання та виселення,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , Ясінянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування Ясінянської селищної ради Рахівського району, Закарпатської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, про позбавлення особи права користування житлом, зняття з реєстрації місця проживання та виселення. Позов мотивований тим, що громадянці ОСОБА_4 на підставі рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 22 вересня 2016 року належить на праві приватної власності в цілій частині житловий будинок АДРЕСА_1 . Відповідно до записів в книзі господарського обліку №3 за 2016-2018 роки Чорнотисянської сільської ради Рахівського району Закарпатської області на день звернення Позивачки до суду з цим позовом в належному їй на праві приватної власності житловому будинку зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом зі своїми дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Відповідачі не являються членами сім`ї Позивачки. Внаслідок реєстрації цих громадян в будинку Позивачки порушується її житлові та майнові права, у тому числі на безперешкодне та вільне користування нерухомим майном, яке належить їй в порядку спадкування за заповітом. Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зі своїми дітьми, являючись зареєстрованими в житловому будинку, належному Позивачці в цілій частині на праві приватної власності, являються на даний час особами, які втратили право користування житлом, оскільки громадянка ОСОБА_1 вже близько 3 (трьох років) проживає в будинку АДРЕСА_2 , належному громадянину ОСОБА_8 , а громадянка ОСОБА_3 , разом зі своїми дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , а також чоловіком ОСОБА_9 , вже з 2014 року проживає в будинку батьків свого чоловіка АДРЕСА_2 . Відповідач ОСОБА_2 , який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 , являється особою, яка виходячи з певних об`єктивних обставин та доводів, викладених у позовній заяві, втратила право користування житловим приміщенням Позивачки. Вона звернулася до Відповідачів з метою досудового врегулювання даного спору й запропонувала їм добровільно знятися з реєстрації в її будинку, але на день звернення до суду будь-яких відповідей, погоджень від Відповідачів не надходило, знятися з реєстрації місця проживання Відповідачі, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в добровільному порядку відмовляються, а Відповідач, ОСОБА_2 в добровільному порядку відмовляється укласти Договір найму чи сервітуту, тому ОСОБА_4 , просить визнати грпомадянку ОСОБА_1 особою, яка втратила право користування приміщеннями будинку АДРЕСА_1 знявши її з реєстрації місця проживання без її згоди, надавши виконавчому комітету органу місцевого самоврядування дозвіл на зняття громадянки ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання в будинку АДРЕСА_1 . Визнати громадянку ОСОБА_3 особою, яка втратила право користування приміщеннями будинку АДРЕСА_1 знявши її та її малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з реєстрації місця проживання без її згоди, надавши виконавчому комітету органу місцевого самоврядування дозвіл на зняття громадянки ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з реєстрації їх місця проживання в будинку АДРЕСА_1 . Позбавити громадянина ОСОБА_2 , права користування приміщеннями будинку АДРЕСА_1 , знявши його з реєстрації місця проживання в цьому будинку без його згоди, надавши виконавчому комітету органу місцевого самоврядування дозвіл на зняття ОСОБА_2 з реєстрації їх місця проживання в будинку АДРЕСА_1 та виселити його із даного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення. Вирішити питання розподілу судових витрат.

ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена, водночас вона надавала суду заяву про розгляд даної справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідачка, ОСОБА_1 , в судовому засіданні пояснила, що позивачка ОСОБА_4 , яка є племінницею її чоловіка ОСОБА_10 , проживає у Херсонській області. Позивачка оформила за собою у 2016 році право власності на спірний житловий будинок на підставі заповіту. На момент оформлення права власності на цей будинок вона зі своїми дітьми - ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_3 й її двома малолітніми синами - ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , були зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 . На день смерті ОСОБА_13 , яка являлася мамою її чоловіка, вони у спірному будинку не проживали, оскільки на той час перебували на сезонних роботах в Естонії, але її чоловік приїхав на похорон мами, здійснив всі похоронні процедури, закрив будинок і повернувся в Естонію. З того часу в будинку ніхто не проживав. Коли вони повернулися у 1992 році у пустий будинок матері з Естонії, її чоловік, ОСОБА_14 , з сестрою, ОСОБА_15 , домовились добровільно розділити земельну ділянку, що належала до спірного будинку, він віддав своїй сестрі (матері позивачки) погріб, батькову майстерню, сарай, який перетягнув на її частину ділянки, а натомість на своїй частині ділянки вони з чоловіком будували всі ці споруди нові. Вони з чоловіком, сином ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_3 постійно проживали в цьому будинку та були у 2004 році відповідно зареєстровані там. Після смерті її чоловіка ОСОБА_14 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_4 оформила за собою спадщину, до якої входив спірний будинок, як спадкоємць за заповітом від 11.10.1988 року (на її думку, дуже сумнівного) після смерті ОСОБА_13 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 . Вважає позов безпідставним, оскільки позивачка проживає у Херсонській області, і понад тридцять років взагалі не цікавилася цим майном, а вони своєю чергою здійснювали капітальний ремонт будинку, повністю замінювали крівлю, яка текла, кожні три роки здійснювали поточні ремонтні роботи. Просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що він приїхав зі своєю матір`ю ОСОБА_16 та вітчимом ОСОБА_14 у 1992 році у с. Чорна Тиса і з того часу проживає безперервно та зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 , тобто ще задовго до того, як ОСОБА_4 набула право власності на цей будинок. Він постійно здійснює догляд за цим будинком, сплачує комунальні платежі, іншого житла не має, а ОСОБА_4 жодного разу не цікавилася цим майном, не вчиняла жодних дій по його утриманню, тому він взагалі не розуміє про звернення яких перешкод вона звернулася до суду з даним позовом. Просить відмовити у задоволенні позову.

ОСОБА_3 , в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що вона з самого народження постійно проживала та зареєстрована у спірному будинку, оскільки тут проживав її батько. Тут народилися й проживають її діти. Вони іншого житла не мають. Вважає позов безпідставним, оскільки протягом тридцяти років її тітка - ОСОБА_4 взагалі не цікавилася цим майном, не витрачала жодних коштів на утримання будинку, не доглядала за ним та не обробляла земельну ділянку, а все це лягало на її батька ОСОБА_14 , який постійно проживав тут з 1992 року. Просить відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши відповідачів, дослідивши обставини справи, надані позивачем письмові докази, суд, прийшов до такого висновку.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №71417264 від 26.10.2016 ОСОБА_4 є власником в цілій частині житлового будинку АДРЕСА_1 .

Право власності зареєстроване на підставі рішення Рахівського районного суду від 22.09.2016 у справі 305/1541/16, відповідно яким визнано за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , мешканкою. с. Богданівка, б/н, Каховського району Херсонської області право власності у порядку спадкування за заповітом на житловий будинок загальною площею 41,04 кв. м., що розташований у АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки Чорнотисянської сільської ради №1951 від 06.08.2018 в будинку АДРЕСА_1 фактично проживає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає у АДРЕСА_2 , а ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , фактично проживають у АДРЕСА_2 .

Позивачка на підтвердження проживання ОСОБА_1 протягом трьох років в будинку АДРЕСА_2 надала акт обстеження депутата Чорнотисянської сільської ради Клочуряк О.А, складений 03.08.2018 року.

Також, Позивачка надала акт обстеження депутата Чорнотисянської сільської ради Клочуряк О.А. від 03.08.2018, з якого вбачається, що громадянка ОСОБА_3 з 2014 року проживає з чоловіком та з двома синами по АДРЕСА_3 , хоча ОСОБА_3 та її двоє синів зареєстровані по АДРЕСА_1 .

Позивачка, наявність спору в житлових правовідносинах, обгрунтувала тим, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 та ОСОБА_7 у спірному будинку хоч і зареєстровані, але власниками не являються. На її прохання добровільно виселитись та знятися з реєстрації не бажають, чим створюють їй перешкоди у вільному та безперешкодному володінні належним їй майном.

Відповідачі, своєю чергою, надали суду акт обстеження дворогосподарства нині покійної громадянки ОСОБА_13 , 1910 року народження, у АДРЕСА_1 , який був складений 17 травня 2018 року депутатами Ясінянської селищної ради, яка після проведеної реформи місцевого самоврядування, є правонаступником Чорнотисянської сільської ради, ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , з якого вбачається, що після смерті власниці будинку ОСОБА_13 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , будинок був зачинений на замок, тобто у ньому ніхто не проживав. У серпні 1992 року по переїзду з Естонії в будинку поселився молодший син власниці - ОСОБА_10 зі своєю сім`єю - дружиною, ОСОБА_1 , сином дружини (пасинок) ОСОБА_2 . З того часу постійно ці громадяни проживали в будинку, проводили капітальний ремонт крівлі, поточні ремонти приміщень, збудували нові господарські споруди, добудували навіс, привезли всі свої речі з Естонії, які розмістили у цьому будинку та добровільно поділили зі старшою сестрою ОСОБА_10 земельну ділянку, яка належить до будинку площею 0,15 га. На час обстеження в будинку проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та донька ОСОБА_14 - ОСОБА_3 , зі своїми дітьми ОСОБА_5 , ОСОБА_7 .

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що зроблено відповідний актовий запис за №29 від 16.11.2015.

Орган опіки та піклування Ясінянської селищної ради на виконання ухвали суду надав висновок 625 від 18.05.2022 про недоцільність визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, про позбавлення особи права користування житлом, зняття з реєстрації проживання та виселення малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , з якого вбачається, що працівниками служби у справах дітей здійснено обстеження умов проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка після смерті її батька ОСОБА_10 , тимчасово була змушена змінити місце проживання у зв`язку з конфліктами з тіткою ОСОБА_4 . У будинку АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Комісія з метою захисту права на житло неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , дійшла до висновку про недоцільність визнання їх такими, що втратили право на житло, оскільки у матері цих дітей - ОСОБА_3 іншого житла, яким би вона могла забезпечити малолітніх дітей, немає.

Вирішуючи спір між сторонами суд виходить з такого.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

При розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюються згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява N 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява N 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Згідно з установленою практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потреби збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересам, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом із легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересам особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 22 жовтня 2011 року (заява №29979), «Кривецький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07).

Таким чином, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та право на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначеному пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Суд вважає, що не є підставою для виселення особи, яка проживає у будинку, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визначаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Отже, права відповідачів, як осіб, які заселилися в будинок хоч і без дозволу власника житла (в момент заселення відповідачів державна реєстрація права власності на будинок не була проведена ні за ким), також підлягають захисту і позбавлення права на житло має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення особи, яка заселилася з дозволу власника цього нерухомого майна.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційного втручання такого.

Суд встановив, що ОСОБА_1 , разом зі своїм чоловіком - нині померлим ОСОБА_10 , та сином ОСОБА_2 постійно з 1992 року проживали і проживають на даний час у будинку, який являється предметом позову, та є у ньому зареєстрованими з 2004 року. ОСОБА_10 , проживав у цьому будинку з народження, і лише короткий період перебував на сезонних роботах в Естонії, де проживав тимчасово. Проживаючи у цьому будинку у ОСОБА_10 та ОСОБА_1 у 1995 році народилася донька ОСОБА_3 , яка також все своє життя проживала у цьому будинку, адже вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ст. 156 ЖК України). ОСОБА_3 хоч наразі тимчасово в спірному будинку не проживає, але вона з дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 іншого житла немає. Позивачка ОСОБА_4 , прийнявши будинок у спадок за заповітом після смерті бабусі ОСОБА_13 , знала про реєстрацію та проживання в ній відповідачів, які не мають іншого житла і ОСОБА_4 могла усвідомлювати про існування такого обмеження нерухомого майна.

Позивачка ОСОБА_4 не надала суду доказів, які б свідчили про те, що відповідачі не являються членами її сім`ї, також не надала доказів наявності в діях Відповідачів обставин, які дають підставу суду для виселення, визначених ст. 116 ЖК України, також суд не встановив та позивачка не надала суду жодних доказів того, що реєстрація відповідачів у її будинку якимось чином перешкоджає їй у одержанні соціальної допомоги чи інших пільг, а також унеможливлює їй вільно та безперешкодно володіти й розпоряджатися цим майном.

За таких обставин, суд встановивши правовідносини сторін, прийшов до висновку, що у задоволенні заявлених позовних вимогах слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК суд,

ВИРІШИВ :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , Ясінянську селищну раду Рахівського району Закарпатської області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування Ясінянської селищної ради Рахівського району, Закарпатської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, про позбавлення особи права користування житлом, зняття з реєстрації місця проживання та виселення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст рішення виготовлено 02.06.2022.

Суддя: В.Е.Ємчук