САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/4405/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2022 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

при секретареві Биковій Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Дніпро матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та завідуюча Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори Хорошманенко Наталія Сергіївна про виділення в натурі сумісного часткового майна,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_6 , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про виділення в натурі сумісного часткового майна, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Завідуюча Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори державний нотаріус Хорошманенко Н.С.. Свої вимоги обґрунтовує тим, що в 2000 році вона з дозволу матері, ОСОБА_7 , що є власником будинку вчинила правочин та зареєструвала ПП « ОСОБА_8 », що є редакцією газети дайджест «Світанок планети» за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 мати померла, після її смерті в 2006 році було видане свідоцтво про право на спадщину за законом за адресою АДРЕСА_1 , з такими частками: ѕ частки отримала сестра ОСОБА_2 , 1/8 частки отримала сестра ОСОБА_3 , та 1/8 частки отримала позивач ОСОБА_1 .. ОСОБА_2 висловила свою незгоду відносно розташування за адресою редакції газети. В 2019 році ОСОБА_2 вирішила продати будинок, незважаючи на те, що за адресою АДРЕСА_1 , проживають люди, що проживали з матір`ю на час її смерті та їм немає куди піти жити. В 2007 році ОСОБА_9 вийшла заміж та пішла жити до чоловіка по АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 не займалась будинком, тому вона сама займалась реєстрацією щодо сплати земельного податку. Згодом, виникла заборгованість вона вимушена була сплачувати земельний податок. Потім ОСОБА_2 спиляла плодові кущі, що знаходились на території будинку. Восени 2018 року вона запропонувала ОСОБА_2 нотаріально оформити в натурі частки тих, хто проживає у будинку, однак вона відмовилась. Просила суд, зобов`язати Державну Нотаріальну контору №8 міста Дніпро скасувати нотаріальну дію, вчинену в місті Дніпропетровську дев`ятнадцятого травня дві тисячі шостого року, номер спадкової справи №905/05, зареєстрованого в реєстрі за № 3-1337, внаслідок якої було видане свідоцтво про право на спадщину за адресою АДРЕСА_1 , а також ухвалити рішення про визнання права врегулювання правовідносин спадкоємців, які проживають по АДРЕСА_1 , та ПП « ОСОБА_8 », що є редакцією газети «Світанок планети», на розташування кого дала дозвіл спадкодавець ОСОБА_7 , і яке наразі не має ні офісу, ні кабінету.

15.04.2021 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська провадження по справі було відкрито та призначено до розгляду справи в підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження.

09.11.2021 року ухвалою суду до участі у справі було залучено в якості третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_5 ..

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити на підставі обставин, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача - ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог оскільки дискреційні повноваження суду не передбачають право на скасування свідоцтва про спадщину, щодо вимоги укладення договору, позивачем не доведено його порядок та відсутні докази щодо реєстрації права власності майна за позивачем.

Треті особи в судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі.

Приймаючи до уваги позицію позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.05.2006 року належить 1/8 частки домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 116).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.06.2007 року 1/8 частки домоволодіння АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 (а.с.118).

ОСОБА_1 є керівником ПП «Аліса», що відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підпримєців та громадських формувань зареєстроване за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 117).

Позивач посилається на ті обставини, що ОСОБА_2 , відповідач по справі, також є спадкоємцем за законом на ѕ частки спірного домоволодіння та чинить перешкоди у його проживанні через намір продати будинок.

З цього приводу позивач зверталась до ВП №4 Дніпровського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області (а.с. 212), на що їй було надано відповідь, що об`єктивні дані, які б вказували на наявність кримінального правопорушення відсутні (а.с. 213).

Приходячи до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Дискреційні повноваження суду визнаються рішенням ЄСПЛ (справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі тощо.

Відповідно до положень ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 50 ЗУ «Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Оскарження нотаріальної дії можливе, якщо особа вважає, що така дія булла вчинена неправомірно.

Позивач, заявляючи вимогу про скасування нотаріальної дії, не послалася на будь-яку законодавчо визначену підставу її оскарження, як і не надала жодного належного та допустимого доказу на підтвердження зазначених обставин, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні вимоги про скасування нотаріальної дії.

Щодо вимоги про визнання права врегулювання правовідносин спадкоємців за договором суд зазначає наступне.

Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Виходячи з положень ст.ст. 183, 367 ЦК України та роз`яснень, викладених у п. п. 6, 7 Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року №7«Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.

Виділ у натурі частки із спільного майна може бути заборонений законом або бути неможливим в силу самої природи спільної речі, яка є неподільною (ч.2 ст.183 ЦК України).

З аналізу вище зазначених правових норм слідує, що кожен учасник права спільної часткової власності має суб`єктивне цивільне право на виділ своєї частки. Юридичне значення виділу полягає в тому, що учасник отримує у натурі певне майно, яке відповідає його частці, а у разі неможливості - компенсацію за нього, у власність. При цьому право спільної власності щодо суб`єкта, який виділив свою частку у натурі, припиняється. Якщо з учасників спільної часткової власності після здійснення виділу залишився тільки один суб`єкт, природно, що право спільної власності припиняється взагалі. Проте якщо після виділу суб`єктів-співвласників залишилося хоча б двоє, право спільної часткової власності продовжує існувати - з перерозподіленими частками та, як правило, з видозміненим складом майна, яке перебуває у спільній частковій власності.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Розглядаючи зазначену справу, суд забезпечив сторонам та їх представникам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Факт порушення права, згідно з приписами ЦПК України має довести особа, яка звертається з позовом.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Об`єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах цивільної справи.

Однак, всупереч вказаним вимогам закону позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається, а також не було доведено факту порушення її прав діями відповідачів.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.50 року, яка набрала чинності для України з 11.09.97 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" наголошується, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі "Серявін та інші проти України" зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Враховуючи вищенаведене та аналізуючи матеріали справи в їх сукупності, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належність та допустимість доказів, а також достатність та взаємозв`язок, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог, як недоведених.

Оскільки позивачу відмовлено у задоволені її позовних вимог в повному обсязі, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати на її користь не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.19 Конституції України, ст.ст. 3-5, 13, 76-82, 89, 133, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), треті особи ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ),

ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 ) та завідуюча Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори Хорошманенко Наталія Сергіївна (м. Дніпро, вул. Космонавта Волкова, буд.6) про виділення в натурі сумісного часткового майна відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено 26 січня 2022 року.

Суддя О.П.Румянцев