СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/11554/20

пр. № 2/759/766/22

25 травня 2022 року Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого- судді Петренко Н.О.

за участі секретаря судових засідань Сироти А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), третя особа: Головне територіальне управління юстиції в м. Києві ( 01001, м. Київ, пров. Музейний, 2-д) про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним заповіту ОСОБА_4 від 11.03.2003р., запис № 1с-281, посвідчений Дмитрієвою Т.М. державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори у зв`язку з порушенням процедури посвідчення заповіту.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 . Позивач є спадкоємцем другої черги за правом представлення після смерті ОСОБА_4 як дочка її померлого брата. З матеріалів спадкової справи ОСОБА_4 їй стало відомо, що існує заповіт, нібито складений нею 11.03.2003р. в якому вона заповіла ОСОБА_5 власну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . З матеріалів даної справи стало відомо, що була порушена процедура посвідчення заповіту так як ОСОБА_2 є спадкоємицею за даним заповітом і не повинна була бути присутня при його посвідченні. Відтак, порушення процедури посвідчення заповіту тягне за собою його недійсність. Заповіт ОСОБА_4 від 11.03.2003 був складений за чинності ЦК Української РСР 1963 р. в редакції від 30.10.1999р. Просить позов задовольнити.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22.07.2020р.відмовленно у відкритті вищевказаного позову.

Київським апеляційним судом ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 22.07.2020р скасовано та направленно для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02.11.2020року провадження у справі відкрито та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 23.02.2022р. закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті.

Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився про день,час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 /а.с.6/.

Як вказує у позовній заяві представник позивача ОСОБА_6 є дочкою померлого брата ОСОБА_4 , однак підтвердження вказаного в матеріалах справи відсутні.

11.03.2003р. ОСОБА_4 заповіла (зареєстрований в реєстрі за № 1с-281) ОСОБА_5 належну на праві особистої власності квартиру за номером АДРЕСА_3 /а.с. 7/.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст. 1268 ЦК України).

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт - розпорядження особи (заповідача) відносно належного їй майна, майнових прав та обов?язків на випадок своєї смерті, складений у встановленому законом порядку. За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином. Як правочин він має відповідати всім вимогам, що звичайно пред?являються до правочинів відповідно до ЦК. Його значення полягає в тому, щоб визначити порядок переходу всього майна, майнових прав та обов?язків до певних осіб, який буде існувати після смерті заповідача.

Заповідач має право за своїм розсудом заповідати майно будь-яким особам, будь-яким чином визначити частки спадкоємців в спадщині, позбавити спадщини одного, кількох чи всіх спадкоємців за законом, не зазначаючи причин такого позбавлення, а також включити до заповіту інші розпорядження, передбачені правилами ЦК про спадкування, скасувати чи змінити складений заповіт.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1255 ЦК України нотаріус, інша посадова службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту.

Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми посвідчення, є нікчемним.

Особливості посвідчення заповіту нотаріусом регламентуються ст. 1248 ЦК України, Законом України «Про нотаріат», главою 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Позивач вважає заповіт недійсним, посилаючись на порушення процедуру посвідчення заповіту так як ОСОБА_2 вказала в іншій цивільній справі, що вона була особисто присутня при посвідченні заповіту.

Так, дійсно, нотаріальні дії мають вчинюватися у суворій відповідності з встановленими для даного органу або службової особи компетенцією і порядком їх вчинення, не допускаючи при цьому як потурання відхилення від зазначеного порядку, так і формального скасування нотаріальної дії, коли ці відхилення не вплинули на її вчинення. Зокрема, нотаріальна дія не може бути скасована лише з мотивів недодержання таємниці її вчинення, оскільки за правилами ст. 8 Закону України «Про нотаріат» правовим наслідком такого порушення є притягнення до встановленої законодавством відповідальності винних службових осіб.

На думку суду обов`язок дотримання нотаріальної таємниці поширюється на осіб, яким про посвідчення заповіту стало відомо у зв`язку з виконанням ними службових обов`язків, свідків, та особу, яка підписує заповіт замість заповідача, а не на заповідача. Тому складання заповідачем заповіту в присутності інших осіб (спадкоємця) не може розцінюватися як порушення таємниці заповіту.

Посвідчення заповіту у присутності спадкоємця за заповітом та іншої особи, яка не залучена в якості свідка відповідно до положень ч.2 ст.1253 ЦК України, не можна вважати порушенням таємниці у розумінні ст.1255 ЦК України та ст.8 Закону України „Про нотаріат і такі дії нотаріуса не тягнуть наслідків, передбачених ч.1 ст.1257 ЦК України.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Судом не встановлено та матеріалами справи не доведено порушення таємниці заповіту і наявності інших обставин, які б вплинули на волевиявлення заповідача і могли б бути визнані як підстави для визнання заповіту недійсним.

При встановлених у судовому засіданні конкретних обставинах відсутні передбачені статтею 1257 ЦК України підстави для визнання заповіту недійсним, а обставини, на які посилається позивач, не доведені, крім того не є підставами для визнання заповіту недійсним.

Враховуючи заявлені позовні вимоги і ті підстави на які посилається представник позивача, суд не вбачає підстав для визнання заповіту недійсним, а тому позов необґрунтований і задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, ст.ст. 215, 1248, 1255, 1257 ЦК України суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Головне територіальне управління юстиції в м. Києві про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.О. Петренко