Справа № 445/2849/21
Провадження № 2-н/445/55/22
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

21 січня 2022 року суддя Золочівського районного суду Львівської області Сивак В. М.,

розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електроенергію, -

в с т а н о в и в :

Заявник ТОВ «Львівенергозбут» звернувся до Золочівського районного суду Львівської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електроенергію в розмірі 1926,00 грн.

Розглянувши надані матеріали, приходжу до висновку, що слід відмовити у видачі судового наказу виходячи з наступного.

Згідно ст. 162 ЦПК України, заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Правила загальної підсудності визначені у статті 27 ЦПК України, відповідно до якої позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч.5 ст. 165 ЦК України, у разі якщо боржником у заяві про видачу судового наказу вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суддя не пізніше двох днів з дня надходження такої заяви, крім випадків подання заяви про видачу судового наказу в електронній формі до боржника, який має офіційну електронну адресу, звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - боржника.

Згідно відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, що надійшли на адресу суду 05.01.2022 року , боржник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що відноситься до територіальної підсудності Личаківського районного суду м. Львова.

Водночас, до заяви про видачу судового наказу, заявником додано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого вбачається, що боржник ОСОБА_1 є власником 1/2 частки житлового будинку по АДРЕСА_2 .

Однак, суддя вважає за необхідне зазначити, що розгляд заяви про видачу судового наказу за місцем знаходження нерухомого майна, тобто за правилами виключної підсудності, чинний Цивільний процесуальний кодекс України не передбачає.

Натомість, згідно ст. 162 ЦПК України, заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Правила загальної підсудності визначені у статті 27 ЦПК України, відповідно до якої позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

При цьому, за змістом п. 7 ч. 1 ст. 162 ЦПК України, під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

Отже, в порядку наказного провадження проводиться розгляд справ щодо яких презюмується відсутність спору.

Під час розгляду цивільної справи № 646/8916/17 (постанова від 27.03.2019) Верховний Суд вказав, що позови що виникають з приводу нерухомого майна це позови пов`язані з нерухомим майном, нерухомістю, нерухомою річчю, а тому усі позови, у спорах, які є наслідком правовідносин пов`язаних з обігом нерухомого майна повинні бути пред`явлені до суду за місцем знаходження цього майна.

Таким чином, правила виключної підсудності стосуються випадків, коли відносно нерухомого майна триває спір, вирішення якого можливе виключно за наслідками розгляду справи по суті, а відтак, ці правила не можуть застосовуватись до заяв наказного провадження, де розгляд справи по суті не відбувається та презюмується відсутність спору.

Вказане пояснюється особливим порядком розгляду справ наказного провадження, де боржник не повідомляється про розгляд справи, однак йому забезпечується право на подання заяви про скасування судового наказу, у випадку, якщо він не погоджується з таким рішенням, після чого заявник може звернутися з даною вимогою в порядку позовного провадження, адже саме заперечення судового наказу боржником свідчить вже про наявність спору між заявником та боржником. Власне, саме з метою спрощення реалізації цього права справи наказного провадження розглядаються лише за правилами загальної підсудності, тобто за місцем реєстрації боржника.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням правил підсудності.

З огляду на зазначене, у видачі судового наказу слід відмовити, роз`яснивши заявнику право подати аналогічну заяву до суду за зареєстрованим місцем проживання боржника.

Керуючись ст. ст. 161, 165, 260, 261 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

у видачі судового наказу за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електроенергію - відмовити.

Роз`яснити заявнику право подати аналогічну заяву до суду за зареєстрованим місцем проживання боржника.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15 денний строк з дня отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя В. М.Сивак