1Справа № 335/1975/22 2-з/335/76/2022
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2022 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у складі головуючого судді Стеценка А.В., за участю секретаря судового засідання Резніченко Ю.В., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши в залі суду в м. Запоріжжі заяву позивача про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенському району, про визначення місця проживання дітей, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, про визначення місця проживання дітей з батьком,

ВСТАНОВИВ:

21.03.2022 до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенському району, про визначення місця проживання дітей.

Ухвалою судді від 29.03.2022 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позов.

26.05.2022 позивач звернулась до суду із заявою про забезпечення позову шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_3 надати позивачу можливість безперешкодного побачення та спільного проведення часу з малолітньою дитиною ОСОБА_4 кожного понеділка, вівторка, середи, четверга, п`ятниці, суботи та неділі з 10 год. по 20 год., зобов`язання ОСОБА_3 повідомляти ОСОБА_1 про терміни виїзду та місце перебування доньки за межі Запоріжжя шляхом письмового повідомлення, в обґрунтування якої зазначила наступне.

05.06.2009 сторони уклали шлюб, від якого мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Сімейне життя сторін не склалось, оскільки відповдач за первісним позовом став здійснювати насилля відносно позивача та її сина.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.06.2020 було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Розбіжностей щодо місця проживання дітей на той час у сторін не було. З березня 2020 року по березень 2022 року діти за згодою відповідача за первісним позом проживали разом з позивачем.

У березні 2022 року, після введення на території України воєнного стану, сторони разом з дітьми виїхали до м. Львова, де 08.03.2022 відповідач за первісним позовом без згоди позивача забрав доньку ОСОБА_4 та повернувся з нею в м. Запоріжжя.

З того часу ОСОБА_3 чинить позивачеві та її синові, який продовжує проживати з позивачем, перешкоди у побачені з малолітньою ОСОБА_4 , погрожує позивачеві таємно змінити місце проживання доньки.

Дії ОСОБА_3 призводять до порушення нормальних психоемоційних зв`язків між позивачем та її донькою.

Враховуючи те, що розгляд справи про визначення місця проживання дітей може тривати довго, з метою відновлення відносин та емоційного контакту позивача з її донькою, позивач за первісним позовом просить суд забезпечити позов у зазначений вище спосіб.

В судовому засіданні з розгляду заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 підтримала подану нею заяву та просила суд встановити їй часи побачення та особистого спілкування з дитиною на розсуд суду. Вимогу про зобов`язання ОСОБА_3 повідомляти ОСОБА_1 про терміни виїзду та місце перебування доньки за межі Запоріжжя шляхом письмового повідомлення просила вирішити на розсуду суду.

Представник відповідача за зустрічним позовом заперечувала проти задоволення заяви позивача, посилаючись на невідповідність змісту заяви вимогам процесуального закону. Так, заява про забезпечення позову не містить пропозицій позивач щодо зустрічного забезпечення, що підставою для повернення судом зазначеної заяви. Позивачем не надано суду доказів того, що ОСОБА_3 чинить їй перешкоди у побачені з дитиною. У разі задоволення заяви позивача просила суд визначити позивачеві розумні строки побачення з дитиною виключно у присутності відповідача за первісним позом та відмовити у задоволені заяви в частині зобов`язання ОСОБА_3 повідомляти ОСОБА_1 про терміни виїзду та місце перебування доньки за межі Запоріжжя шляхом письмового повідомлення, оскільки такий захід забезпечення позову процесуальним законом не передбачений та є таким, що завідомо не може бути виконаним відповідачем за первісним позовом в умовах воєнного стану.

Заслухавши думки учасників судового процесу, вивчивши заяву про забезпечення позову та дослідивши матеріали справи в межах вирішуваного питання, суд доходить висновку про часткове задоволення заяви, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та визначаються судом залежно від фактичних обставин у кожному конкретному випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини повинен вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Вказані норми міжнародного права кореспондуються із положеннями статті 141 СК України, відповідно до якої мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, та із положеннями частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», в якій вказано, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до частин першої і другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16.07.2015 у справі за заявою «MAMCHUR v. UKRAINE», № 10383/09, § 100).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 у справі за заявою «HANT v. UKRAINЕ», № 31111/04, § 54).

Також ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04.09.2018 ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.

У постанові від 25.10.2020 у справі № 760/15413/19 (провадження № 61-9164св20) Верховний Суд виклав такий висновок щодо застосування заходів забезпечення позову у справі про визначення місця проживання малолітніх дітей: «колегія суддів звертає увагу на те, що у таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю. А тому з метою запобігання втрати емоційного контакту матері з малолітньою дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про визначення місця проживання малолітньої дитини, Верховний Суд вважає за необхідне застосування заходу забезпечення позову у спірних правовідносинах із дотриманням вимог законодавства, яким врегульовано правовий механізм забезпечення позову».

Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з матір`ю (постанови Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 344/16653/16-ц (провадження № 61-1153св17), від 18.11.2020 у справі № 127/31828/19 (провадження № 61-10859св20), від 17.05.2021 у справі № 761/25101/20 (провадження № 61-1092св21)).

Системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини, проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Положеннями частин четвертої, п`ятої статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У висновку районної адміністрації по Вознесенівському району Запорізької міської ради щодо визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_4 від 03.05.2022 (т. 2 а.с. 2,3) зазначено, що в ході бесіди з малолітньою ОСОБА_4 остання повідомила що бажає проживати разом як з матір`ю, так і з батьком. В ході обстеження умов проживання дітей за адресою місця проживання позивача відділами по Вознесенівському та Шевченківському районах служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради встановлено, що у позивача створені всі необхідні умови для проживання та виховання дітей.

Здійснивши оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з урахуванням права матері на особисте спілкування з дитиною, а також враховуючи ту обставину, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання малолітньої доньки і саме під час вирішення даного спору підлягають доведенню твердження позивача про неправомірну зміну місця проживання дитини, суд дійшов висновку про доцільність забезпечення позову шляхом зобов`язання відповідача надати позивачу можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітньою донькою ОСОБА_4 з 18 годин 00 хвилин кожної першої та третьої п`ятниці місяця до 08 годин 00 хвилин наступного понеділка, з перебуванням дитини у нічний час доби за адресою місця проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .

Н перконання суду, спілкування матері з дитиною два рази на місяць у вихідні дні сприятиме відновленню довірчих відносин та емоційного контакту між ними, відповідатимуть інтересам як матері, так і дитини, та зможуть усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю, позитивно впливатиме на розвиток та виховання ОСОБА_4 .

При цьому спільне проведення часу матері та дитини є співмірним заходом забезпечення позову, не порушуватиме прав відповідача за первісним позовом та не призведе до негативних наслідків для останнього, з огляду на наявність спору про визначення місця проживання дитини.

Вжиття судом вищезазначеного заходу забезпечення позову не завдасть матеріальних збитків відповідачеві за первісним позовом, тому суд вважає недоцільним застосування заходів зустрічного забезпечення.

Доводи представника відповідача про те, що побачення позивача з дитиною мають відбуватись у присутності батька відповідача за первісним позовом, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої і другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми від 15.05.2003, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що мати, яка проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Натомість, доводи представника відповідача за зустрічним позовом про відмову в задоволені заяви позивача в частині зобов`язання ОСОБА_3 повідомляти ОСОБА_1 про терміни виїзду та місце перебування доньки за межі Запоріжжя шляхом письмового повідомлення заслуговують на увагу, оскільки такий захід забезпечення позову чинним законодавством не передбачений та не відповідає реаліям сьогодення.

Керуючись статтями 149-153, 210, 258-261 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ), надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 ), можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітньою донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 18 годин 00 хвилин кожної першої та третьої п`ятниці місяця до 08 годин 00 хвилин наступного понеділка, з перебуванням дитини у нічний час доби за адресою місця проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .

В решті вимог заяви відмовити.

Копію ухвали направити сторонам для відома та виконання.

Роз`яснити сторонам положення ч. 4 ст. 157 ЦПК України, відповідно до якої, особи, винні в невиконанні ухвали про забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом.

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Строк пред`явлення ухвали до виконання до 30.05.2025 року.

Повний текст ухвали складено 03.06.2022.

Суддя А.В. Стеценко