Провадження № 22-ц/801/364/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Жмудь О. О.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 рокуСправа № 127/11587/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/11587/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 грудня 2021 року, яке ухвалене в складі судді Жмудя О.О. в Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст складено 14 грудня 2021 року,

в с т а н о в и в :

В травні 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, мотивуючи позовні вимоги тим, що 09 вересня 2019 року приблизно о 15:20 год відповідач, керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ 21099», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час виїзду з прилеглої території авто мийки «Car Clean» на головну дорогу вул. Батозької у м. Вінниці, в районі електроопори №14, не переконався, що його подальший рух буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, виїхав на головну дорогу, де, не надавши переваги у русі, допустив зіткнення з технічно справним мопедом марки «Honda Dio 110», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 , який рухався головною дорогою вулиці Батозької в напрямку вулиці Липовецької, та перевозив пасажира ОСОБА_1 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 були спричиненні такі тілесні ушкодження: сполучна травма тіла. Забій, садно лівої виличної ділянки. Закритий перелом лівої ключиці в середній третині зі зміщенням. Садно лівого плечового суглоба. Забій, садно лівого колінного суглоба», які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1158 від 08 листопада 2019 року належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки не являлись небезпечними для життя в момент заподіяння.

Відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи №727 від 20 листопада 2019 року «в даній дорожній обстановці, в діях водія автомобіля «ВАЗ 21099» ОСОБА_3 , вбачається невідповідність вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2020 року, зокрема, задоволено частково цивільний позов заявлений потерпілою ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_3 на користь потерпілої ОСОБА_1 15000 грн, у рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди. В решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 квітня 2021 року вказаний вище вирок в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_1 пред`явленого до ОСОБА_3 скасовано і призначено в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції.

Внаслідок неправомірних дій відповідача, які призвели до отримання середньої тяжкості тілесних ушкоджень, ОСОБА_1 була заподіяна моральна шкода, оскільки вказана ДТП призвела до негативних змін у її житті.

Таким чином, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача заподіяну їй моральну шкоду в розмірі 300000 грн, завданої вчиненням кримінального правопорушення.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 грудня 2021 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норм процесуального права. Просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач вправі вимагати відшкодування шкоди безпосередньо від винної особи, відповідача ОСОБА_3 , а не страхової компанії.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2020 року відповідача ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнено від відбування основного призначеного покарання у виді обмеження волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 (один) рік. Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України на ОСОБА_3 покладено обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов заявлений потерпілою ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь потерпілої ОСОБА_1 15 000 грн, у рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди. В решті позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_3 було визнано виним з тих підстав, що останній 09 вересні 2019 року близько 15 год 20 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ 21099», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час виїзду з прилеглої території авто мийки «Car Clean» на головну дорогу вул. Батозької у м. Вінниці, в районі електроопори №14, не переконався, що його подальший рух буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, виїхав на головну дорогу, де, не надавши переваги у русі, допустив зіткнення з технічно справним мопедом марки «Honda Dio 110», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 , який рухався головною дорогою вулиці Батозькій в напрямку вулиці Липовецької, та перевозив пасажира ОСОБА_1 .

Внаслідок даної пригоди водій мопеда «Honda Dio 110» ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження у вигляді: «тупа травма лівої нирки, глибокий одиничний розрив лівої нирки без сполучення з ЧМС (чашково-мискової) системи та без порушення цілісності капсули нирки. Велика субкапсулярна гематома лівої нирки (видалено до 400 мл згортків). Тупа травма грудної клітки зліва. Перелом 2-го, 7-го ребер зліва без ознак консолідації», які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1157/1222 від 08 листопада 2019 року належать до тілесний ушкоджень середньої тяжкості, оскільки не являлись небезпечними для життя в момент заподіяння.

Крім того, внаслідок даної пригоди пасажир мопеда «Honda Dio 110» ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження у вигляді: «сполучна травма тіла. Забій, садно лівої виличної ділянки. Закритий перелом лівої ключиці в середній третині зі зміщенням. Садно лівого плечового суглоба. Забій, садно лівого колінного суглоба», які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1158 від 08 листопада 2019 року належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки не являлись небезпечними для життя в момент заподіяння.

Відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи № 727 від 20 листопада 2019 року «в даній дорожній обстановці, в діях водія автомобіля «ВАЗ 21099» ОСОБА_3 , вбачається невідповідність вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

За вищевикладених обставин водій ОСОБА_3 порушив вимоги п. 10.1, 10.2 Правил дорожнього руху України, де зазначено: п. 10.1 - «Перед початком руху, перестроювання та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»; п. 10.2 - «Виїжджаючи на дорогу з житлової зони, дворів, місць стоянки, автозаправних станцій та інших прилеглих територій, водій повинен перед проїзною частиною чи тротуаром дати дорогу пішоходам і транспортним засобам, що рухаються по ній, а з`їжджаючи з дороги - велосипедистам і пішоходам, напрямок руху яких він перетинає».

Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_3 знаходиться у причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 квітня 2021 року вказаний вище вирок, щодо ОСОБА_3 за ч.1 ст.286 КК України в частині додаткового покарання змінено, призначивши його із застосуванням ч.1 ст.69 КК України без позбавлення права керування транспортними засобами. Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2020 року в частині вирішення цивільних позовів ОСОБА_4 та ОСОБА_1 пред`явленого до ОСОБА_3 - скасовано і призначено в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції. В решті вирок залишено без змін.

Скасовуючи вирок в частині вирішення цивільних позовів, суд апеляційної інстанції зазначив, зокрема, що цивільний позов заявлений потерпілою ОСОБА_1 суд задовольнив частково, стягнув з ОСОБА_3 на користь потерпілої ОСОБА_1 15 000 грн, у рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди. Проте, суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з`ясуванню фактичних обставин справи, не роз`яснив потерпілій ОСОБА_1 порядку розгляду її цивільного позову та можливості залучення до участі у кримінальному провадженні в якості цивільного відповідача страхової компанії.

Як встановлено вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2020 року та ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 квітня 2021 року, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «ВАЗ 21099», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 застрахована у АТ «СГ`ТАС» (приватне), про що свідчить поліс № АО/6106028 зі строком дії з 12 вересня 2018 року по 11 вересня 2019 року та лімітом відповідальності за шкоду заподіяну життю і здоров`ю одного потерпілого у розмірі 200 000 грн та 100 000 грн на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 була застрахована відповідальність перед третіми особами та звернення потерпілого з вимогами в такий спосіб суперечить меті інституту страхування.

Колегія суддів, погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої, пункту 3 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною першою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина перша статті 10 Закону України «Про страхування»).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страхова сума це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

За загальним правилом, викладеним у пункті 5 частини першої статті 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов`язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) та постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 209/3145/15-ц (провадження № 61-6914св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 757/20129/16-ц (провадження № 61-19081св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 342/134/16-ц (провадження № 61-13937св18).

Як встановлено судом, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «ВАЗ 21099», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 застрахована у АТ «СГ`ТАС» (приватне), про що свідчить поліс № АО/6106028 зі строком дії з 12 вересня 2018 року по 11 вересня 2019 року та лімітом відповідальності за шкоду заподіяну життю і здоров`ю одного потерпілого у розмірі 200 000 грн та 100 000 грн на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») (пункт 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), пункт 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 752/16797/14-ц (провадження № 14-80цс19)).

Непред`явлення вимоги до страховика, який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди. За загальним правилом належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є страховик у межах страхової суми, зазначеної у страховому полісі. У разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди як співвідповідач має залучатися до участі у справі завдавач шкоди.

Зазначене спростовує посилання скаржника, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи, навіть якщо його цивільно-правова відповідальність застрахована.

Фактично мотивувальна частина постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) стосується відступлення від правового висновку, подібного тому, що викладений у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, що підтверджується усталеною практикою, сформованою Верховним Судом під час розгляду подібних спорів (постанови Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 276/752/16-ц (провадження № 61-14669св19), від 16 вересня 2020 року у справі № 715/1138/18 (провадження № 61-12855св19), від 05 листопада 2020 року у справі № 753/10416/17 (провадження №61-14596св19)) та іншими.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є безпідставними, оскільки обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика, в даному випадку АТ «СГ`ТАС», що узгоджується з правовим висновком викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що звернення потерпілої особи до винуватця ДТП, відповідальність якої застрахована перед третіми особами, суперечить меті інституту страхування, а тому доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 січня 2022 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Стадник І.М.