Ухвала

Іменем України

26 травня 2022 року

м. Київ

справа № 607/19538/21

провадження № 61-4451ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 лютого 2022 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 18 квітня 2022 рокуу справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суду із позовом до Тернопільської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України про відшкодуванняморальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Позов мотивований тим, що 04 червня 2017 року Бучацьким ВП Теребовлянського ВП ГУНП в Тернопільській області розпочате досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000239 стосовно нього за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 249 КК України. 19 червня 2017 року він повідомлений про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 249 КК України. 11 липня 2017 року він повідомлений про завершення досудового слідства та про відкриття матеріалів досудового слідства, йому вручено обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 червня 2017 року за № 0000239.

Однак, 21 грудня 2018 року під час судового розгляду прокурор змінив обсяг обвинувачення, та вироком від 29 січня 2020 року у справі № 595/1019/17 Бучацький районний суд Тернопільської області визнав його винним у пред`явленому обвинуваченні, передбаченому частиною першою статті 249 КК України.

Ухвалою від 04 червня 2021 року Тернопільський апеляційний суд вирок скасував, кримінальне провадження щодо обвинувачення позивача за частиною першою статті 249 КК України закрив на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку із недоведеністю вини особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Тому позивач вважав, що внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, що включало в себе здійснення досудового розслідування, проведення слідчих дій, повідомлення про підозру, передання обвинувального акта до суду та постановлення вироку судом, йому було завдано моральну шкоду, яка полягає в моральних та фізичних стражданнях, які внесли негативні зміни у його життя, що призвело до погіршення та позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, а також інших негативних наслідків морального характеру.

Також позивач зазначав, що змушений докладати чималих зусиль для спростування інформації щодо відкритого відносно нього кримінального провадження, розгляд якого тривав близько чотирьох років.

Щодо моральної шкоди зазначив, що він тривалий час перебував під слідством і судом, а саме з 19 червня 2017 року (день вручення підозри) до 04 червня 2021 року (день постановлення ухвали Тернопільським апеляційним судом про закриття кримінального провадження), що призвело до моральних страждання та дискомфорту через скрутне матеріальне становище його сім`ї у зв`язку із притягненням його до кримінальної відповідальності та витратами сімейних заощаджень на правовий захист.

Таким чином, позивач просив стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на його користь 1 000 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням від 17 лютого 2022 року Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області позов задовольнив частково.

Стягнув з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди в розмірі 295 000,00 грн.

У решті позову відмовив.

Судовий збір компенсував за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою від 18 квітня 2022року Тернопільський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 лютого 2022 року - без змін.

Судовий збір компенсував за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у травні 2022 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову Тернопільського апеляційного суду від 18 квітня 2022 року, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 лютого 2022 року змінити у частині визначення розміру моральної шкоди та стягнути на його користь 1 000 000,00 грн.

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц та від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Суди встановили, що 04 червня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості, щодо кримінального провадження № 0000239 із правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за частиною першою статті 249 КК України, про те, що ОСОБА_2 , 1993 року народження, та ОСОБА_1 , 1988 року народження, перебуваючи на річці Дністер, здійснювали незаконний, добувний рибний промисел. Вказане підтверджується витягом з ЄРДР у цьому кримінальному провадженні.

У подальшому, 19 червня 2017 року ОСОБА_1 повідомлений про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 249 КК України.

Старший слідчий СВ Теребовлянського ВП ГУНП в Тернопільській області Сембрат Б. С. 11 липня 2017 року у кримінальному провадженні від 04 червня 2017 року № 0000239 склав обвинувальний акт відносно позивача за частиною першою статті 249 КК України.

Ухвалою від 20 вересня 2017 року Бучацький районний суд Тернопільської області за клопотанням слідчого СВ Бучацького ВП ТВП ГУНП в Тернопільській області в кримінальному провадженні від 04 червня 2017 року № 0000239 наклав арешт на земельні ділянки позивача.

Вироком від 29 січня 2020 року Бучацький районний суд Тернопільської області визнав позивача винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 249 КК України, і призначив йому покарання у виді штрафу в розмірі двісті неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400,00 грн.

Ухвалою 04 червня 2021 року у справі № 595/1019/17 Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області вирок Бучацького районного суду Тернопільської області від 29 січня 2020 року щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за частиною першою статті 249 КК України скасував. Кримінальне провадження щодо обвинувачення ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за частиною першою статті 249 КК України закрив на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України.

ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом з 19 червня 2017 року до 04 червня 2021 року, тобто 47 місяців та 15 днів.

Стаття 56 Конституції України передбачає право на відшкодування моральної шкоди за рахунок держави - держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Рішенням від 03 жовтня 2001 року у справі № 1-36/2001 Конституційний Суд України (справа про відшкодування шкоди державою) встановив, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок протиправної поведінки щодо неї самої, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

За пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Отже, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла такого висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах:

«Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Згідно з частинами другою-третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості, суд може збільшити розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Аналогічний висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений у постановах Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 591/6892/18, від 10 лютого 2021 року у справі № 515/211/15-ц, від 12 серпня 2020 року у справі № 308/11115/16 -ц.

Стаття 81 ЦПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновком експерта, показами свідків.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 3 КПК України стадія притягнення до кримінальної відповідальності починається з повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Частина перша статті 42 КПК України передбачає, що підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

За змістом пунктом 24 статті 3 КПК України судове провадження - кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами;

Тому вбачається, що притягнення до кримінальної відповідальності охоплює також стадію перегляду судових рішень в апеляційному порядку відносно засуджених та виправданих.

Суди встановили, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом з 19 червня 2017 року (день повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) до 04 червня 2021 рік (день постановлення ухвали Тернопільським апеляційним судом про закриття кримінального провадження), тобто 47 місяців та 18 днів.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством і судом провадиться з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 01 січня 2021 року розмір мінімальної заробітної плати в Україні визначений в розмірі 6 000,00 грн на місяць.

Виходячи з терміну перебування позивача під слідством та судом, що становить 48 місяців, мінімальний розмір моральної шкоди не може бути меншим ніж 285 000,00 грн (6 000,00 грн * 47 місяців 15 днів.)

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи характер, обсяг і тривалість страждань, яких позивач зазнав у зв`язку з тривалим перебуванням під слідством та судом, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, порушення сімейних зв`язків і стосунків з іншими людьми, негативні впливи, що було пов`язано із необхідністю докладати значних зусиль для відновлення та організації свого життя, мінімальний розмір моральної шкоди гарантований державою, а саме Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», тобто із розрахунку мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування позивача під слідством, не буде враховувати усю глибину понесених ним моральних страждань, виходячи із принципу розумності та справедливості, обґрунтовано визначив розмір моральної шкоди в сумі 295 000,00 грн, яка відповідатиме принципам розумності, виваженості та справедливості та для розумного задоволення потреб позивача.

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц та від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц.

Разом з тим, постанова суду апеляційної інстанції не суперечить висновку щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди, передбачений статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», викладений у постановах Верховного Суду: від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц та від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц.

Як у справах № 686/23731/15-ц та № 610/3221/19-ц, так як і у цій справі, розмір відшкодування моральної шкоди визначався із розрахунку не менше, ніж мінімальна заробітна плата за кожен місяць перебування позивача під слідством.

Проте, ці справи мають різні встановлені фактичні обставини, а тому і суми відшкодування моральної шкоди у них визначені різні.

Таким чином, постанова суду апеляційної інстанції не суперечить висновку Верховного Суду, викладеному у зазначених особою, яка подала касаційну скаргу, постановах.

Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень ЦК України у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для цієї справи та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Зі змісту касаційної скарги та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, а Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судового рішення, що оскаржене, відсутні.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 лютого 2022 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 18 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська