Справа № 569/7917/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2022 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області у складі:

головуючого судді Гордійчук І.О.

секретар судового засідання Семенюк Ю.О.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 просить встановити факт прийняття спадщини за законом ОСОБА_5 після смерті своєї матері ОСОБА_6 ; визнати за ним право власності на спадкове майно після смерті свого батька за законом на 27,5/100 1/2 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його баба ОСОБА_6 . Після смерті баби ОСОБА_6 відкрилася спадщина, яка складається з 55/100 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_6 не розпорядилася своїм майном. Після смерті ОСОБА_6 батько ОСОБА_5 є спадкоємцем першої черги. Окрім його батька спадкоємцем першої черги також була і батькова рідна сестра ОСОБА_4 . ОСОБА_5 прийняв спадщину від своєї матері, а саме на 27,5/100 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , тобто половину спадкового майна матері, оскільки на момент смерті проживав разом з нею. ІНФОРМАЦІЯ_2 , через два тижні після смерті бабусі, ОСОБА_5 помер. Після смерті батька він у встановленому законом порядку звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, прийняв спадщину і отримав 13 жовтня 2020 року свідоцтво про право на спадщину за законом. Разом з тим, в свідоцтві про право на спадщину за законом не значиться майно (частина майна), що належало його бабі та мало увійти у спадкову масу за законом. Після отримання вищезазначеного свідоцтва він звернувся до нотаріуса для роз`яснення причин не включення у свідоцтво майна (частини майна), що належало його бабі ОСОБА_6 , на що отримав Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Спірне майно успадковане його тіткою ОСОБА_4 та проведені відповідні реєстраційні дії на її ім`я. Згідно відповіді Управління забезпечення надання адміністративних послуг №1285/01-14 від 18.03.2021 року, про те що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 та знятий з реєстрації місця проживання по причині смерті. Згідно відповіді КП "Рівненське МБТІ" та копії інвентаризаційної справи житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ніколи не ділився на квартири, і перебуває у спільній частковій власності. Тобто, ОСОБА_5 та бабуся ОСОБА_6 були зареєстровані та проживали за однією адресою, а саме за адресою: АДРЕСА_1 .

26.05.2021 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки після смерті матері ОСОБА_6 відповідач ОСОБА_4 реалізувала своє законне право на прийняття спадщини шляхом та в порядку ст. 1269 ЦК України. Заяву про прийняття спадщини ОСОБА_4 реалізувала в строки передбачені ст. 1270 ЦК України. А тому відповідачу не зрозуміло яким саме чином нею здійснено порушення законних прав та інтересів позивача, особисто позивач до неї з цього приводу не звертався, хоча голослівно про це стверджує у позовній заяві. Крім того, в матеріалах справи відсутня будь-яка відповідь (відмова) нотаріуса про не включення позивача ОСОБА_3 до складу спадкоємців, які могли б претендувати на майно ОСОБА_6 .

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав з підстав наведених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 суду пояснив, що є сусідом через дорогу ОСОБА_8 . Коли помер батько ОСОБА_9 , ОСОБА_9 часто був у матері. Руслан жив окремо від матері, ОСОБА_9 і в ОСОБА_10 був окремий будинок на половину. Мама жила окремо в іншому будинку АДРЕСА_1 , на одному подвір"ї. ОСОБА_11 доглядала за хатою, прибирала у матері. ОСОБА_12 живе за кордоном.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_13 суду пояснила, що є хресною ОСОБА_3 . Вона часто ходила в гості до кумів, знала ОСОБА_14 . Відносини у ОСОБА_9 з матір"ю були хороші. Руслан жив у окремому будину, але двір був спільний з матір"ю.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_15 суду пояснив, що є сусідом, ОСОБА_9 знав з його дитинства. З матір"ю жили в окремих будинках, двір спільний. ОСОБА_16 купила братові ОСОБА_9 буса, їздив на ньому, але зловживав алкоголем. ОСОБА_17 попросила ОСОБА_18 , щоб вона допомагала матері по господарству. Чи ночував ОСОБА_9 у матері, він не бачив.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_19 суду пояснила, що є двоюрідною сестрою ОСОБА_20 , та співвласником будинку АДРЕСА_1 . У ОСОБА_9 окремий будинок, ОСОБА_21 проживала окремо в будинку ОСОБА_22 , АДРЕСА_1 , подвір"я спільне. ОСОБА_16 найняла ОСОБА_18 , щоб вона допомагала матері по господарству. ОСОБА_9 випивав, помер у себе в будинку.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_23 суду пояснила, що є двоюрідною сестрою ОСОБА_24 та ОСОБА_25 . Часто бувала в тітки ОСОБА_21 , вона жила окремо, сама. У ОСОБА_9 і ОСОБА_26 був окремий будинок на половину. ОСОБА_9 випивав, з цього приводу в них з мамою був конфлікт. ОСОБА_17 більше 10 років живе за кордоном, зі слів ОСОБА_24 , відомо, що вона оплачувала послуги ОСОБА_27 . ОСОБА_9 не вів спільне господарство з матір"ю. ОСОБА_12 займалася похованням матері, син не допомагав. ОСОБА_9 помер в себе в будинку, де проживав.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_28 суду пояснила, що є подругою ОСОБА_24 , вона часто просила заїхати до матері, подивитися як вона. ОСОБА_9 часто виходив, жив поруч у сусідньому будинку. Зінаїда ОСОБА_29 не проживала з ОСОБА_9 в одному будинку. ОСОБА_20 фінансово утримувала матір, і допомагала її. ОСОБА_9 не заробляв. ОСОБА_20 і братові допомагала, хотіла його лікувати. Алла ОСОБА_30 допомагала ОСОБА_21 , прибирала.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_31 суду пояснив, що був товаришем ОСОБА_9 , був у гостях в ОСОБА_9 , двір з матірю був один і допоміжні приміщення спільні. ОСОБА_9 постійно контактував з матір"ю, ходив на сніданок до матері, мав почуття відповідальності.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_32 суду пояснив, що є хресним ОСОБА_33 . Часто ходив в гості до ОСОБА_9 , матір ОСОБА_21 знав, ОСОБА_9 вільно користувався всіма приміщеннями у дворі, ходив до матері.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_34 суду пояснила, що є подругою ОСОБА_24 , знайомі з дитинства. ОСОБА_35 і син ОСОБА_9 жили в окремих будинках, подвір"я спільне. ОСОБА_20 опікувалася мамою, ОСОБА_9 і його сім"єю. За свій рахунок лікувала маму, жила в Італії, часто приїжджала.

Заслухавши представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 08 травня 2018 року, серії НОМЕР_1 .

Після її смерті відкрилася спадщина на 55/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та нараховану та недоотриману за життя суму пенсії за травень 2018 року у розмірі 1 756 грн. 77 коп.

ОСОБА_6 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 11 березня 1982 року та знята з реєстраційного обліку 11 травня 2018 року у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно відповіді Управління забезпечення надання адміністративних послуг №1285/01-14 від 18.03.2021 року, про те що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 та знятий з реєстрації місця проживання по причині смерті.

Згідно копії інвентаризаційної справи житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності.

29 травня 2018 року ОСОБА_4 звернулася до приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Торкунової Т.А. із заявою про прийняття спадщини, після смерті її матері ОСОБА_6

05 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Торкуновою Т.А. видано ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті ОСОБА_6 , на 55/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Як встановлено судом ОСОБА_5 та ОСОБА_4 були рідним братом та сестрою, а їхніми батьками були ОСОБА_36 та ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим повторно Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 07 вересня 2019 року, серії НОМЕР_2 .

Як слідує з свідоцтва про народження ОСОБА_3 , яке видано відділом реєстрації актів громадянського стану м. Рівне 11 березня 2003 року, серії НОМЕР_3 , він народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками вказані ОСОБА_5 та ОСОБА_37 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 жовтня 2020 року слідує, що спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_5 , яким помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є його син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається, з: 50/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки площею 0,0257 гектарів, кадастровий номер: :01:044:0111, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування частини житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25.02.2021 року у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкової трансмісії відмовлено.

05.03.2021 року ОСОБА_3 подано заяву №16 про видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом в порядку спадкової трансмісії на 1/2 частку від належних померлій ОСОБА_6 55/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Торкунова Т.А. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05.03.2021 року відмовлено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у вчиненні нотаріальної дії - видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку від належних померлій ОСОБА_6 55/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з огляду на: 1) відсутність відомостей щодо спільного проживання та реєстрації сина ОСОБА_6 - ОСОБА_5 (трансмістента) та його сина (внука померлої) ОСОБА_3 (трансміссара) за спільною адресою останнього місця проживання померлої; 2) відсутність поданої заяви ОСОБА_5 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 у встановлений ст.1270 ЦК України строк; 3) відсутність поданої заяви ОСОБА_3 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 у встановлений ст.1270 ЦК України строк в порядку спадкової трансмісії (ст.1276 ЦК України); 5) наявність вже виданого Свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті ОСОБА_6 , на 55/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та відсутність письмової згоди ОСОБА_4 , як спадкоємця, який прийняв спадщину щодо того, щоб спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, міг подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу.

Згідно статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини 2 статті 1220 ЦК України, час відкриття спадщини є днем смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

У відповідності до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно частинами 1, 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК)

Згідно частини першої ст.1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними.

Відповідно до частин 1-3 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцять років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника.

Згідно зі статтею 1276 ЦК, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців.

Законом України "Про нотаріат" визначено повноваження нотаріусів на вчинення нотаріальних дій.

Згідно зі ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Судом встановлено, що 05 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Торкуновою Т.А. вже було видано ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті ОСОБА_6 , на 55/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з ч.5 ст.55 Конституції України, кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Отже, конструкцією цієї конституційної норми передбачено можливість застосування способів захисту права, в тому числі, не передбачених процесуальними нормами.

Аналогічну ідею закріплено Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Стаття 13 Конвенції під назвою «Право на ефективний засіб юридичного захисту» проголошує: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у п.75 рішення від 05.04.2005 у справі «Афанасьев проти України» (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9).

Способи захисту права, як передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права. Такі дії є завершальними актами захисту у вигляді матеріально-правових дій або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи запереченого права і є результатом діяльності по захисту прав.

Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Ряд положень Конвенції отримали своє відтворення у нормах ЦПК України, що регулює судовий захист прав, свобод, інтересів фізичних та юридичних осіб. Такими положеннями є, наприклад, право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом (ст.6 Конвенції), право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст.13 Конвенції) тощо.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Як вбачається з вимог позовної заяви, позивач просить суд встановити факт прийняття спадщини за законом ОСОБА_5 після смерті своєї матері ОСОБА_6 ; визнати за ним право власності на спадкове майно після смерті свого батька за законом на 27,5/100 1/2 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, як сам позивач зазначає у позові нотаріусом вже було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_4 на спірне майно померлої ОСОБА_6 .

Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У постанові КЦС у складі ВС від 14 листопада 2018 року у справі №2-1316/2227/11 зроблено висновок, що порушення у зв`язку із видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним.

Згідно ст.1300 ЦК України за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину.

Тобто, вищезазначена стаття передбачає можливі випадки зміни свідоцтва про право на спадщину. Нотаріус за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва, якщо є згода спадкоємців, які прийняли спадщину, та цього потребують обставини справи. Якщо такої згоди спадкоємці не дають, то спадкоємець може звернутися до суду.

За таких обставин, передбачений статтями 1300, 1301 ЦК України порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину є самостійним способом захисту прав спадкоємців. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.11.2019 року (справа № 758/5329/15 провадження № 61-18376св18)

Тобто, в обраний позивачем спосіб захисту, навіть у випадку порушеного права позивача, не буде поновлено, оскілько на вищевказане спірне майно померлої ОСОБА_6 , вже було видане свідоцтво про право на спадщину доньці померлої ОСОБА_4 , яке на теперішній час ніким не оскаржене та не визнане недійсним.

З огляду на викладене, в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов"язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як зазначено у ч.4-6 вказаної статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Так, на підтвердження здійснених витрат на професійну правничу допомогу представником відповідача надано: ордер, договір-доручення №01/02 від 01.02.2021, з додатком 1 до Договору, акт приймання-передачі виконаних робіт від 15.02.2022 року, квитанція до прибуткового касового ордера №15/02 від 15.02.2022 року на суму 33000 грн.

Таким чином, відповідач користувалася правовою допомогою, понесла витрати на правничу допомогу, при цьому суд зазначає про відсутність обов`язку присуджувати стороні, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відтак, при визначенні суми відшкодування враховується критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

Так, у справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). У рішенні Європейського суду "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд бере до уваги, що в задоволенні позову відмовлено, а також на переконання суду, дії щодо первинного та вторинного консультування, оформлення ордерів не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи; у прийнятті зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом судом відмовлено; передання до сертифікаційного бюро перекладів документів, сплата за послуги бюро перекладів не підтверджуєтьмя матеріалами справи.

А тому, суд дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 15000 грн., що буде відповідати розумності, виваженості та справедливості.

Керуючись ст.ст.10,12,81,141,263,264,265,268,273,354 ЦПК України суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати, що складаються з витрат на правничу допомогу у розмірі 15000 (п"ятнадцять тисяч) грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана безпосередньо в Рівненський апеляційний суд або через Рівненський міський суд Рівненської області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач ОСОБА_16 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Повне судове рішення складено 02 червня 2022 року.

Суддя І.О.Гордійчук