ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 року м.Суми

Справа №585/3355/21

Номер провадження 22-ц/816/491/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Роменський завод продтоварів»,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Роменський завод продтоварів»

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 січня 2022 року, в складі судді Євтюшенкової В.І., ухвалене в м. Ромни,

в с т а н о в и в:

17 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Роменський завод продтоварів» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди.

Свій позов мотивував тим, що з 06.03.2020 працював на посаді інженера автоматизованих систем управління підприємства підрозділу ІТР в ТОВ «Роменський завод продтоварів». Наказом № 84/к від 18.12.2020 звільнений з роботи за угодою сторін з 18.12.2020. Відповідач частково виплачував йому заробітну плату, а при звільненні з роботи не виплатив всіх сум, що належать йому до виплати від підприємства, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 51533,21 грн, яку він просив стягнути з відповідача в судовому порядку. Також позивач посилався на норми ст. 117 КЗпП України щодо обов`язку роботодавця виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку і погодився на те, що розмір середнього заробітку за весь час затримки є значно високим, а тому вважає, що цей розмір має бути зменшений і становитиме 47972 грн, які просив стягнути з відповідача. Вважає, що невиплата з вини відповідача у встановлені строки заробітної плати та затримка розрахунку при звільненні призвели до моральних страждань, які полягають в усвідомленні фактів порушення його законних прав, гарантованих трудовим законодавством. Неотримання заробітної плати призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків, вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя, оскільки з вини відповідача він позбавлений достатніх засобів до існування. У зв`язку з порушенням відповідачем його прав він змушений звертатись за юридичною допомогою до адвоката, до суду, витрачати на це особисті кошти. З врахуванням тривалості моральних страждань оцінив заподіяну йому моральну шкоду в 2000 грн. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України, просив стягнути понесені ним судові витрати: 908 грн судового збору та 1500 грн витрат по оплаті послуг адвоката.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 січня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Роменський завод продтоварів» на користь позивача ОСОБА_1 51533 грн 21 коп заборгованості по заробітній платі, 47972 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, 2000 грн у відшкодування моральної шкоди та 1500 грн витрат за правову допомогу, а всього 103005 грн 21 коп.

Стягнуто з ТОВ «Роменський завод продтоварів» на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації сплаченого судового збору 908 гривень.

Стягнуто з ТОВ «Роменський завод продтоварів» на користь держави судовий збір в сумі 908 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «Роменський завод продтоварів», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди, витрат на правову допомогу у розмірі 1500 грн та судового збору в сумі 908 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Вважає можливим зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. Зазначає, що при ухваленні рішення, судом порушені принципи співмірності і пропорційності, а також порушено баланс прав і законних інтересів позивача та відповідача.

Крім того, заявник стверджує, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували заподіяння позивачу моральної шкоди, а також наявність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою та неправомірними діями відповідача.

Відповідач також зазначив, що Верховний Суд в постанові від 18 липня 2018 року по справі № 359/10023/16-ц дійшов висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток, розраховуються без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку повинен нарахувати роботодавець під час виконання відповідного судового рішення. Під час вирішення питання про призначення суми, яка підлягає стягненню на користь позивача суд має вказувати суму без відрахування з неї податків і зборів. Проте, ухвалюючи рішення в оспорюваній частині судом не було зазначено, що суму середнього заробітку за час затримки розрахунку визначено без утримання податку.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу зазначає, що ця справа не є складною, будь-яких процесуальних документів, які не є заявами по суті справи, окрім позовної заяви, адвокат не готував та до суду не направляв.

Вважає, що позивач у даній справі звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» за вимогу про стягнення заробітної плати, а за вимогою про відшкодування моральної шкоди повинен був сплатити судовий збір у розмірі 908 грн.

Рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі не оскаржується, тому на підставі ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову (101502,21 грн) не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 06.03.2020 по 18.12.2020 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Роменський завод продтоварів» і працював на посаді інженера автоматизованих систем управління підприємства підрозділу ІТР. На підставі наказу № 84/к від 18.12.2020 позивач був звільнений за угодою сторін (а.с. 6-9, 13).

На час звільнення з роботи ОСОБА_1 існувала заборгованість по виплаті заробітної плати, яка станом на 01.07.2021 становила 51533,21 грн (а.с. 10).

Згідно з розрахунковими листами, за жовтень 2020 року та за листопад 2020 року заробітна плата позивача становила по 9780,75 грн в місяць (а.с. 12).

Відповідно до положень ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з вимогами статей 94, 97, 115 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати встановлюється за погодженням сторін, у відповідності до форм і систем оплати праці, норм праці, а також з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За затримку розрахунку при звільненні передбачена відповідальність відповідно до ст. 117 КЗпП України, якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Крім того, у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

З наданих до суду розрахункових листків вбачається, що роботодавець неодноразово допускав порушення строків виплати заробітної плати, борг підприємства перед позивачем станом на 01.07.2021 становив 51533,21 грн (а.с. 10).

Судом першої інстанції встановлено факт порушення товариством строків розрахунку, визначених ст. 116 КЗпП України, при звільненні позивачу не були виплачені належні суми заробітку. На дату ухвалення місцевим судом оскаржуваного рішення відповідач розрахунку з ОСОБА_1 також не провів.

При цьому, відповідач не надав, як до суду першої інстанції, так і до апеляційного суду, жодних доказів на спростування встановленої вини товариства у недотриманні строків розрахунку з позивачем.

Посилання заявника апеляційної скарги на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 17 березня 2020 року у справі № 569/6583/16-ц висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки обставини, встановлені у цих справах не є аналогічними обставинам справи, що переглядається.

З огляду на зазначене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини товариства у порушенні строків розрахунку, визначених статтею 116 КЗпП України, та погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимоги позивача щодо стягнення з товариства середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні у порядку ст. 117 КЗпП України.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Зазначаючи в апеляційній скарзі, що розрахунок середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку виконано не правильно, відповідач не вказує в чому неправильність такого розрахунку і на підтвердження таких доводів - свого розрахунку не надає.

Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України.

Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні і при визначенні середнього заробітку за час затримки такого розрахунку врахував принцип розумності, справедливості та пропорційності, зменшивши, на прохання позивача, розмір відшкодування на половину до 47972 грн. Доводи апеляційної скарги про протилежне є безпідставними.

Крім того, колегія суддів визнає необгрунтованими доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням товариством строків розрахунку при звільненні позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в тому числі: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням майна, в фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим пошкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

У статті 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Висновок про те, що внаслідок не проведення роботодавцем з працівником розрахунку при звільненні, йому спричинюється моральна шкода, викладений Конституційним судом України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі, щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей117, 237-1 КЗпП України.

Відповідно до зазначеної норми, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі порушення законних прав працівника та у випадку, якщо таке порушення призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивач навів достатньо підстав, на підтвердження того, що внаслідок протиправних дій відповідача йому завдано моральну шкоду, спричинено моральні страждання, які проявилися в негативних змінах в його житті, він тривалий час був позбавлений засобів існування, що призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків, вимагало додаткових зусиль для організації життя, забезпечення себе найнеобхіднішим.

Встановивши обсяг та характер душевних страждань, яких позивач зазнав, суд дійшов обґрунтованого висновку про справедливість заявлених вимог щодо стягнення відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ухвалюючи рішення судом не було зазначено, що суму середнього заробітку за час затримки розрахунку визначено без утримання податку, не є підставою для зміни або скасування оскаржуваного рішення і може бути усунуто шляхом подачі заяви про роз`яснення рішення.

Скаржником не наведено доводів, які могли б бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення в частині стягнення витрат на правничу допомогу та судового збору. Питання щодо розподілу судових витрат вирішено згідно із законом.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Роменський завод продтоварів» залишити без задоволення.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 січня 2022 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - О. Ю. Кононенко

Судді: Т. А. Левченко

С. С. Ткачук