Справа № 442/1711/22
Провадження № 2/438/251/2022
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23 травня 2022 року Бориславський міський суд Львівської області

у складі: головуючого судді Слиша А.Т.,

при секретарі судового засідання Дівчур В.М.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи Подставек Г.І. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориславі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, орган опіки та піклування в особі відділу служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради та орган опіки та піклування в особі відділу служби у справах дітей виконавчого комітету Бориславської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить розірвати шлюб між ним та відповідачкою ОСОБА_2 , зареєстрований 09.10.1999Червонозаводським відділом реєстрації актів громадського стану міста Харкова, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис №369. Визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову посилається на те, що у них з відповідачкою народилася донька ОСОБА_4 , 2004 р.н. Протягом останніх років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожен з них має діаметрально протилежні поглядим на шлюб, сім`ю. Відповідачка не надає достатньої уваги сім`ї, нехтує сімейними обов`язками, ставлячи на перше місце лише здобуття матеріального добробуту. Така поведінка відповідачки продовжується протягом тривалого часу, вона нестерпна для позивача, приносить позивачу ти дитині лише негативні емоції. З вини відповідачки сумісне життя і збереження сім`ї стали неможливими. Вона має бажання виїхати за межі України на заробітки. Нерозуміння та небажання відповідачки розуміти сутності проблем, які виникають у їхній сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги спричиняє позивачу душевні страждання. Позивач не має наміру продовжувати сімейні відносини з відповідачкою, так як вони істотно суперечать його інтересам. Подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, а примирення не можливе.

Крім цього, у частині обґрунтування позову щодо визначення місця проживання дитини позивач зазначив, що відповідачка має намір виїхати за кордон, а донька залишиться проживати з ним, вважає за необхідне після розірвання шлюбу визначити місце проживання доньки разом з ним, її батьком. З моменту народження дитина повністю перебуває на його утриманні, він займається її вихованням. Дитина не може бути передана для проживання з матір`ю, яка не може забезпечити дитині належних умов матеріального забезпечення та постійного місця проживання. Він дуже любить свою доньку, не уявляє життя без неї і має змогу забезпечити її всім необхідним. У них склався стійкий психологічний контакт і прив`язаність один до одного. Донька бажає залишитися проживати разом з ним після розірвання шлюбу. Крім цього, позивач є фізично здоровим, жодних медичних протипоказань не має, ніколи не позбавлявся батьківських прав, не зловживає спиртними напоями та наркотичними засобами, не страждає будь-якими психічними розладами, до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Проживання дитини з батьком цілком відповідає її інтересам. Разом з тим, позивач ніколи не чинив і не чинитиме перешкод для спілкування відповідачки з дитиною.

Ухвалою судді від 28 квітня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 10 травня 2022 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав, дав пояснення, аналогічні змісту позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково. Зокрема, не заперечила проти розірвання шлюбу. Щодо визначення місця проживання дитини з позивачем заперечила. Визнає, що із донькою в неї періодично виникають непорозуміння. Конфлікти виникають під час певного емоційного стану. Проте відповідач вважає, що донька повинна проживати разом із нею. Найближчим часом відповідач планує залишити України та постійно проживати за кордоном. Донька навчається дистанційно. Відповідно зможе продовжувати навчання за кордоном.

Представник третьої особи органу опіки та піклування в особі відділу служби у справах дітей виконавчого комітету Бориславської міської ради Подставек Г.І. у судовому засіданні в частині позовних вимог про залишення проживання дитини з позивачем зазначила, що орган опіки та піклування вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню. Зокрема, згідно з висновком виконавчого комітету Бориславської міської ради, як органу опіки та піклування, від 19 травня 2022 року орган опіки рекомендував визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком, ОСОБА_1 .

Вислухавши учасників справи, з`ясувавши думку дитини ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно з ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

За змістом ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.

Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3, 4 ст. 56 СК України).

Як встановлено судом, шлюб між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6 зареєстрований 09 жовтня 1999 року Червонозаводським відділом реєстрації актів громадського стану міста Харкова, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис №369, що стверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 09.10.1999. Подружжя має неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд установив, що перебування сторін у шлюбі є формальним, примирення не можливе. Сторони не підтримують подружніх стосунків, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, остаточно припинили шлюбно-сімейні стосунки.

Протягом останніх років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожен з них має діаметрально протилежні поглядим на шлюб, сім`ю. Відповідачка не надає достатньої уваги сім`ї, нехтує сімейними обов`язками. Позивач не має наміру продовжувати сімейні відносини з відповідачкою, так як вони істотно суперечать його інтересам.

Суд враховує ту обставину, що в сторін є неповнолітня дитина, проте з огляду на вищенаведені обставини справи, розцінює як таку, що не перешкоджає прийняттю рішення про розірвання шлюбу.

З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що сім`я сторін розпалася остаточно, та її збереження за таких обставин суперечило б інтересам сторін та їхньої дитини.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд вважає, що визнання відповідачем ОСОБА_2 позову про розірвання шлюбу не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд приймає визнання відповідачем позовних вимог і доходить висновку про задоволення позову в цій частині.

Суд, вирішуючи питання про розірвання шлюбу, вважає за необхідне на підставі ст.113Сімейного кодексу України з`ясувати прізвище відповідачки після розірвання шлюбу. ОСОБА_2 заявила клопотання про залишення їй прізвища, яке вона отримала після реєстрації шлюбу.

Щодо позовних вимог провизначення місця проживання дитини суд зазначає таке.

Сторони у справі є батьками неповнолітньої дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 15 вересня 2004 року.

Дитина на цей час проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом обстеження умов проживання від 12.05.2022, складеного за участю служби у справах дітей виконавчого комітету Бориславської міської ради.

Судом також встановлено, що відповідач проживає за адресою АДРЕСА_2 . Як стверджує відповідач орендує одну житлову кімнату.

Як зазначено вище, шлюб між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6 зареєстрований 09 жовтня 1999 року.

Судом встановлено, що донька сторін ОСОБА_4 навчається у Харківській академії дизайну та мистецтва на платній формі навчання. Оплату за навчання доньки здійснює позивач у справі. Зазначені обставини не заперечуються сторонами у справі.

Відповідно до висновку виконавчого комітету Бориславської міської ради, як органу опіки та піклування, від 19 травня 2022 року орган опіки рекомендував визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком, ОСОБА_1 , керуючись якнайкращими інтересами дитини з врахуванням думки дитини.

У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За змістом ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Нормами ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Участь органів опіки та піклування обумовлена в першу чергу інтересами дитини, та необхідністю проведення актів обстеження умов проживання як батька, так і матері, та дачі свого висновку щодо рекомендацій та доцільності визначення місця проживання дитини з одним з батьків. Висновок органів опіки долучається до матеріалів справи та не має для суду наперед встановленого значення.

Суд, при винесенні рішення, в більшості випадків керується висновком органу опіки та піклування, проте може відступити від нього, адже суд оцінює усю сукупність доказів, та звертає увагу про прихильність дитини.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 9 цієї Конвенції зазначено, що «якнайкращі інтереси дитини» мають відігравати визначальну роль при вирішенні питань щодо місця її проживання з одним із батьків.

Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства (стаття 12 Конвенції).

Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Законом України від 3 серпня 2006 року «Про ратифікацію Європейської конвенції про здійснення прав дітей» та яка також є частиною національного законодавства України, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Відповідно в судовому засіданні була заслухана думка дитини ОСОБА_4 , якій на час розгляду справи вже виповнилося 14 років. ОСОБА_4 пояснила суду, що фактично проживає окремо від матері близько півтора року за адресою АДРЕСА_3 разом із батьком із дідусем та бабусею. Після переїзду в м.Борислав продовжує проживати разом із батьком. Батько орендує окрему квартиру. Мати орендує одну кімнату у трьохкімнатній квартирі. Мати хоче виїхати за межі країни. У судовому засіданні висловила однозначне бажання проживати разом з батьком, оскільки у неї з батьком є багато спільних інтересів. Батько завжди підтримує її у всьому, допомагає та довіряє, належним чином піклується про неї, забезпечує усім необхідним. Їй комфортно з батьком. Із матір`ю склались протилежні відносини. Мати емоційна, у зв`язку з чим виникають конфлікти. Мати практично не цікавиться життям доньки.

Відповідно до абз. другого принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Зокрема, зібрані докази свідчать про те, що позивач постійно піклується про дитину, бере участь у духовному та фізичному розвиткові; відповідач фактично не заперечує, що донька надає більшої прихильності батькові і висловлює однозначне і усвідомлене бажання проживати з батьком; у позивача наявне упоряджене орендоване жиле приміщення, створено умови належного виховання та розвитку дитини. За бажанням доньки батько не заперечує щодо спілкування з матір`ю.

Статтею 89 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ч. 1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Відповідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C.G. та інші проти Болгарії», заява N 1365/07; пункт 170 рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява N 21722/11). Як неодноразово зазначав ЄСПЛ, формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31, 32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява N 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява N 20372/11).

Принцип правової визначеності, на думку ЄСПЛ, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (пункт 61 рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява N 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (пункт 123 рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви у м. Люпені проти Румунії», заява N 76943/11). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (пункт 36 рішення від 22 листопада 1995 року у справі "С. В. проти Сполученого Королівства", заява N 20166/92).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів у тлумаченні, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба у з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (пункт 65 рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява N 20372/11; пункт 93 рішення від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії», заява N 42750/09).

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а зібрані у справі докази з урахуванням думки дитини та думки органу опіки та піклування вказують на те, що проживання неповнолітньої ОСОБА_4 з батьком найкраще забезпечить інтереси дитини.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У ст.141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За ч.ч.1,2 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною третьою цієї статті визначено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України.

З досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Відповідно, незважаючи на те, що на час розгляду справи Пасічник Інзі вже виповнилося 14 років і вона має право самостійно вирішувати питання щодо місця свого проживання (що вона і визначила, що не заперечує жодна зі сторін по справі), проте враховуючи напружені стосунки між батьками неповнолітньої, висловлювання з боку матері заперечень проти проживання доньки з батьком та виїзд разом із матір`ю за кордон, суд, керуючись ст. 5 ЦПК України та з метою забезпечення якнайкращих інтересів неповнолітньої дитини, вважає за необхідне вирішити вказаний спір у судовому порядку та задовольнити вимоги позову в частині визначення місця проживання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за місцем проживання останнього АДРЕСА_1 .

Таким чином, враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині визначення місця проживання дитини та визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Щодо вирішення питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

При зверненні до суду з позовом позивач оплатив судовий збір у розмірі 1984,80 грн (за дві позовні вимоги). У відповідності до ст.141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволені, - з відповідача підлягає стягненню в користь позивача сума оплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст.112, 113, 160, 161 СК України, ст.ст.13, 19, 81, 82, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354, 430 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

позовні вимоги задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що зареєстрований 09 жовтня 1999 року Червонозаводським відділом реєстрації актів громадського стану міста Харкова, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис №369.

Відповідачу ОСОБА_2 залишити прізвище, яке вона отримала після реєстрації шлюбу, який розірвано - « ОСОБА_8 ».

Шлюб припиняється в день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 1984 гривні 80 копійок.

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_4 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 02 червня 2022 року.

Головуючий суддя А.Т. Слиш