Справа № 143/944/21
18.08.2022 року м. Погребище
Погребищенський районний суд Вінницької області в складі:
головуючого - судді Сича С.М.,
з участю секретаря Огородник Н.А.,
розглянувши у м. Погребище Вінницького району Вінницької області цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Вінницька районна державна адміністрація Вінницької області, про скасування державного акту на земельну ділянку та державної реєстрації права власності,-
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Вінницька районна державна адміністрація Вінницької області, про скасування державного акту на земельну ділянку та державної реєстрації права власності.
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його баба ОСОБА_3 .
За свого життя 01.12.2005 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений секретарем Гопчицької сільської ради Погребищенського району Вінницької області, зареєстрований в реєстрі за №31, згідно із яким все своє майно вона заповіла на його користь.
Являючись єдиним спадкоємцем за заповітом, він отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .
Проте, в подальшому він дізнався, що його тітка ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 оформила спадщину на земельну ділянку, що розташована за тією ж адресою. В свою чергу на підставі відповідного свідоцтва про право на спадщину вона одержала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №889371.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 08.06.2021 року зазначене свідоцтво про право на спадщину, видане на ім`я ОСОБА_2 , визнане недійсним.
Рішенням державного реєстратора йому відмовлено у реєстрації права власності на згадану земельну ділянку з огляду на наявність чинного державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого на ім`я відповідачки, та державної реєстрації права власності останньої на вказану земельну ділянку.

Позивач стверджує, що він є єдиним спадкоємцем за заповітом майна померлої ОСОБА_3 , а тому наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності відповідачки на земельну ділянку порушує його права та перешкоджає оформленню спадщини.

Посилаючись на наведені обставини та положення ст.ст. 16, 319, 321, 391, 1216, 1218, 1220, 1225, 1268, 1296, 1299, 1301 ЦК України, з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 24.12.2021 року, просить:

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №669371, виданий 02.08.2011 року Погребищенською районною державною адміністрацією Вінницької області на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 2,3620 га, яка розташована на території Гопчицької сільської ради (на даний час - Погребищенської міської ради) та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :07:001:0041;

- скасувати рішення державного реєстратора Погребищенської міської ради Вінницької області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 43240728 від 28.09.2018 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис №28134272 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 2,3620 га, кадастровий номер :07:001:0041;

- припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 2,3620 га, яка розташована на території Гопчицької сільської ради (на даний час - Погребищенської міської ради) та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :07:001:0041 ( а.с.78 - 80).

Ухвалою судді від 27.10.2021 року прийнято справу до провадження (а.с.39, 40).

Ухвалою суду від 22.03.2022 року прийнято до розгляду заяву позивача ОСОБА_1 про зміну предмета позову від 24.12.2021 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.116 - 118).

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, натомість 14.07.2022 року через канцелярію суду подав заяву, в якій просить провести розгляд справи без його участі, позов підтримує, просить його задовольнити (а.с.142).

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, проте надіслала на адресу суду заяву від 21.02.2022 року, в якій вказала, що визнає позовні вимоги в частині визнання недійсним державного акта на земельну ділянку та скасування рішення державного реєстратора. Однак, не визнає позовну вимогу про припинення належного їй права власності на земельну ділянку через необґрунтованість та неналежний спосіб захисту. Також зазначила, що визнає витрати на надання позивачеві правничої допомоги в сумі 500 грн. 00 коп., оскільки самий такий їх розмір є співмірним з обсягом наданих адвокатом послуг.

Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини, що мають значення для правильності вирішення спору, визначившись із нормами матеріального права, предметом правового регулювання яких є спірні правовідносини, суд встановив наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Гопчиця Погребищенського району Вінницької області померла ОСОБА_3 (а.с.16).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 08.06.2021 року у справі №143/153/19 визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане Погребищенською державною нотаріальною конторою 27 листопада 2010 року, зареєстроване в реєстрі за № 3781, ОСОБА_2 після смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , щодо успадкування належної останній земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,3620 га, розташованої на території Гопчицької сільської ради Погребищенського району Вінницької області.

В мотивувальній частині постанови зазначено, що судом апеляційної інстанції встановлено, що заповітом від 01.12.2005 року ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , усе своє майно заповіла позивачу ОСОБА_1 . Заповіт 01.12.2005 року посвідчено секретарем Гопчинської сільської ради Погребищенського району Вінницької області Павленко Н. С.

Спадкодавець була власником земельної ділянки площею 2,3620 га, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Гопчицької сільської ради Погребищенського району Вінницької області. Зазначене підтверджується копією Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВН №158508.

ОСОБА_1 25 вересня 2008 року звернувся до Погребищенської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та оформив своє право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна - житловий будинок з господарськими будівлями, що належав померлій, отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12.02.2009 року.

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини й рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 21.10.2010 року останній було визначено додатковий строк тривалістю три місяці для подання заяви про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 .

11 листопада 2010 року ОСОБА_4 звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та 27.11.2010 року отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 2,3620 га, що розташована на території Гопчицької сільської ради Погребищенського району Вінницької області, після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Видане на ім`я ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом порушує право ОСОБА_1 як спадкоємця за заповітом, що відповідає положенням ст. 1223 ЦК України.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про визнання недійсним вищезазначеного свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого на ім`я відповідачки, з підстав, передбачених ст.1301 ЦК України (а.с.11-14).

За правилами ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

02.08.2011 року Погребищенською районною державною адміністрацією Вінницької області на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.11.2010 року, зареєстрованого в реєстрі за №3781, видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №669371 на ім`я ОСОБА_2 , згідно із яким вона є власником земельної ділянки площею 2,3620 га, яка розташована на території Гопчицької сільської ради Погребищенського району Вінницької області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :07:001:0041 (а.с.143).

Згідно із відомостями, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення державного реєстратора Погребищенської міської ради Вінницької області Запальської І.Є. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 43240728 від 28.09.2018 року, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис №28134272 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 2,3620 га, кадастровий номер :07:001:0041 (а.с.70).

Рішенням державного реєстратора Погребищенської міської ради Запальської І.Є. від 28.08.2021 року №60048136 відмовлено ОСОБА_1 у державній реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :07:001:0041. В обґрунтування рішення державний реєстратор послалася на те, що постановою Вінницького апеляційного суду визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане Погребищенською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_2 , однак згідно відомостей, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку останньої є державний акт на право власності на земельну ділянку від 04.08.2011 року №ЯЛ 669371 (а.с.8).

Постановою державного нотаріуса Погребищенської державної нотаріальної контори Швеця О.В. від 27.01.2022 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 на вищезазначену земельну ділянку, оскільки відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вона належить на праві власності ОСОБА_2 , а не померлій ОСОБА_3 . Постановою Вінницького апеляційного суду від 08.06.2021 року у справі №143/153/19 скасовано свідоцтво про право на спадщину, видане на ім`я ОСОБА_2 , а не скасовано державну реєстрацію даної земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.96-98).

Визначаючись із обґрунтованістю позовних вимог, суд виходить із того, що відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом..

Зі змісту зазначеної вище постанови апеляційного суду випливає, що видане на ім`я ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом визнано недійсним з тієї підстави, що остання не мала права на спадкування майна померлої ОСОБА_3 .

Відтак, наявність виданого на підставі цього свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_2 державного акта на право власності на земельну ділянку, та відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про зареєстроване право власності останньої на земельну ділянку, вочевидь створює перешкоди позивачеві в оформленні його спадкових прав на майно після смерті ОСОБА_3 .

За ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В ч.1 ст.4 ЦПК України обумовлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права чи законного інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 19.05.2020 року у справі №916/1608/18 (провадження №12-135гс19).

Згідно зі ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31.01.2019 року у справі №303/813/14-ц.

Відповідно до частини другої статті 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини четвертої статті 9 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав або відмову в такій реєстрації. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора, пов`язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому, виходячи зі змісту наведеної норми, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

В свою чергу, така правова конструкція корелюється із нормою п.7 ч.2 ст.16 ЦК України, відповідно до якої припинення правовідношення є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

З огляду на викладене суд вважає, що пред`явлені позовні вимоги є ефективними, оскільки відповідають змісту відповідного права позивача, характеру його порушення, та спричиненим діяннями відповідачки наслідкам, а тому дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В позовній заяві ОСОБА_1 просить стягнути із відповідачки на його користь судові витрати.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Із банківських квитанцій №50 та №51 від 06.09.2021 року та №10 від 08.12.2021 року (а.с.22, 23, 51) вбачається, що за пред`явлені три позовні вимоги немайнового характеру позивач сплатив судовий збір в сумі 2811 грн. 20 коп.

Разом із цим, згідно із положеннями абз.2 ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Як роз`яснено в абз.1 п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо в позовній заяві об`єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов`язаних між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою).

Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За змістом п.2 ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характера, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Положеннями Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 01 січня 2021 року встановлено розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2270 грн. 00 коп.

З огляду на викладене з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп.

За таких обставин позивач повинен був сплати за три заявлені позовні вимоги судовий збір в сумі 2724 грн. 00 коп.

Отже, позивачем за пред`явлення позову було внесено судовий збір в більшому розмірі, ніж передбачено законом, в сумі 87 грн. 20 коп. (2811, 20 грн. 2724 грн.), які можуть йому бути повернуті за його клопотанням на підставі п.1 ч.1 ст.7 ЗУ «Про судовий збір».

Крім того, за подання заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 згідно із банківською квитанцією №32 від 24.12.2021 року (а.с.69) сплатив судовий збір в сумі 454 грн. 00 коп.

Відтак, зважаючи на задоволення позовних вимог в повному обсязі, із відповідачки підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 3178 грн. 00 коп. (2724 грн. + 454 грн.).

В той же час, суд вважає неспроможним довід відповідачки стосовно того, що при розподілі судового збору необхідно застосовувати норму ч.1 ст.142 ЦПК України, оскільки нею визнаються позовні вимоги, виходячи із наступного.

Так, ч.1 ст.142 ЦПК України унормовано, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Аналіз наведеної норми дозволяє стверджувати, що положення ч.1 ст.142 ЦПК України є застосовні, зокрема, в тому випадку, якщо відповідач повністю визнав позовні вимоги до початку розгляду справи по суті.

Однак, у даному випадку відповідачка не визнавала позовну вимогу про припинення її права власності на спірну земельну ділянку.

Крім того, позовна заява містить попередній розрахунок судових витрат, в тому числі витрат на правничу допомогу орієнтовно в сумі 5000 грн. 00 коп.

За змістом п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За правилами ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту ст.ст.10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді вбачається, що при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч.1 ст.182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується також іншими нормами ЦПК України, зокрема приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 6 ст.137 ЦПК України, в силу яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

З огляду на викладене склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

В обґрунтування понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано суду:

-договір про надання правової допомоги від 01.09.2021 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Скалецьким О.О., згідно із п.5 якого розмір та порядок оплати гонорару визначаються додатковою угодою, що є невід`ємною частиною договору (а.с.55, 56);

-додаткову угоду №1 від 08.12.2021 року до договору про надання правової допомоги від 01.09.2021 року, згідно із якою розмір витрат в якості гонорару адвоката до набрання рішенням суду законної сили складає 5000 грн. 00 коп. (а.с.57);

-розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу в цивільній справі від 08.12.2021 року (а.с.58);

-квитанцію до прибуткового касового ордера №79 від 08.12.2021 року, згідно із яким на підставі вищезазначеного договору про надання правової допомоги від 01.09.2021 року ОСОБА_1 сплачено адвокату Скалецькому О.О. 5000 грн. 00 коп. (а.с.54).

Таким чином, позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження понесених ним витрат на надання правничої допомоги.

Разом із тим, у заяві від 21.02.2022 року відповідачка на підставі частин 4, 6 ст.137 ЦПК України просить зменшити розмір витрат на правничу допомогу, визначивши її в сумі 500 грн. 00 коп., оскільки, на її думку, витрати позивача в розмірі 5000 грн. 00 коп. є неспівмірними з обсягом наданих адвокатом послуг, так як справа по своїй суті є нескладною, позовні вимоги не потребують додаткових доказів, безпосередньо збір доказів та їх отримання не є неможливим або утрудненим для позивача.

За правилами ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Системний аналіз наведених норм процесуального законодавства, предметом правового регулювання яких є розподіл судом витрат на правничу допомогу, дозволяє дійти висновку, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, керуючись критеріями, що визначені ч.4 ст.137 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема категорії позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Суд частково погоджується із доводами відповідачки про те, що витрати позивача на правничу допомогу не в повній мірі є співмірними із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Так, згідно із розрахунком суми гонорару за надану правову допомогу в цивільній справі від 08.12.2021 року адвокатом було виконано роботи (надано послуги):

-01.09.2021 року попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин, затрата часу - 1 год., вартість 650 грн.;

-06.09.2021 року надання допомоги у зібранні та систематизації доказів на підтвердження позову, підготовка нормативної бази та складання уточнюючої позовної заяви, затрата часу - 4 год., вартість 2000 грн.;

-06.09.2021 року детальна консультація щодо характеру спірних правовідносин, оформлення та підписання договору про надання правової допомоги; оформлення позовної заяви, затрата часу - 2 год., вартість 450 грн.

Надаючи оцінку обсягу та характеру виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), суд констатує, що надання адвокатом детальної консультації щодо характеру спірних правовідносин 06.09.2021 року, тобто в день складання ним позовної заяви, по суті дублюється із наданням ним тих же самих послуг 01.09.2021 року, позаяк визначення різних видів таких консультацій (попередня та детальна) не впливає на їх характер, та само по собі не свідчить про їх істотні відмінності за сутнісним змістом.

Також суд вважає, що складання уточнюючої позовної заяви та оформлення позовної заяви в один і той самий день (06.09.2021 року) є одним і тим же видом виконаних робіт. Такий висновок суду узгоджується із матеріалами справи, із яких випливає, що позовна заява надійшла до суду 06.09.2021 року, при цьому уточнююча позовна заява в матеріалах справи відсутня.

Крім того, на переконання суду, підписання договору про надання правової допомоги між клієнтом та адвокатом не може кваліфікуватися як надання професійної правничої допомоги в розумінні приписів п.1 ч.3 ст.133, ст.137 ЦПК України, так як означений документ є лише підставою для виникнення між сторонами договірних відносин.

Суд також вважає, що надання допомоги у зібранні та систематизації доказів на підтвердження позову та підготовка нормативної бази, як види наданих послуг, не відповідають критерію необхідності, позаяк не узгоджується із їх доцільністю та пов`язаністю з розглядом справи, зважаючи на ту обставину, що в цей же день адвокатом було підготовлено позовну заяву, що само по собі свідчить про наявність у нього станом на 06.09.2021 року всіх необхідних доказів для з`ясування характеру спірних правовідносин та підготовки позовної заяви. Водночас, підготовка нормативної бази, під якою мабуть слід розуміти визначення адвокатом норм матеріального права, які регулюють відповідні відносини, вочевидь є складником процесу підготовки позовної заяви, а відтак не може виокремлюватися в самостійний вид послуг адвоката.

Разом із цим, із розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу в цивільній справі від 08.12.2021 року слідує, що адвокатом було надано послуги, пов`язані із участю у судовому засіданні 08.12.2021 року та наступних судових засіданнях.

Проте, як убачається із матеріалів справи 08.12.2021 року судове засідання не проводилося через неявку учасників справи, що підтверджується відповідною довідкою, складеною помічником судді (а.с.60). Інших доказів участі адвоката Скалецького О.О. в судових засіданнях матеріали справи також не містять.

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited проти України", заява N 19336/04, п. 268).

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що розмір витрат позивача у зв`язку із наданням йому професійної правничої допомоги, які б відповідали критеріям співмірності, пропорційності, фактичності та необхідності, становить 2150 грн. 00 коп., які складаються із:

-01.09.2021 року попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин, вартість 650 грн.;

-06.09.2021 року підготовка позовної заяви, вартість 1000 грн.;

-08.12.2021 року складання заяви про збільшення позовних вимог, вартість - 500 грн.

Іншу частину витрат позивача, пов`язаних із наданням йому професійної правничої допомоги, необхідно залишити за ним.

Керуючись ст. ст. 2-7, 10, 133, 141, 258, 259, 263, 268, 279, 280-282, 351, 352, 354 ЦПК України, суд, -

Ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №669371, виданий 02.08.2011 року Погребищенською районною державною адміністрацією Вінницької області на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 2,3620 га, яка розташована на території Гопчицької сільської ради (на даний час - Погребищенської міської ради) та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :07:001:0041.

Скасувати рішення державного реєстратора Погребищенської міської ради Вінницької області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 43240728 від 28.09.2018 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис №28134272 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 2,3620 га, кадастровий номер :07:001:0041.

Припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 2,3620 га, яка розташована на території Гопчицької сільської ради (на даний час - Погребищенської міської ради) та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :07:001:0041.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 3178 (три тисячі сто сімдесят вісім) грн. 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2150 (дві тисячі сто п`ятдесят) грн. 00 коп., а разом 5328 (п`ять тисяч триста двадцять вісім) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , 22216, Вінницька область, Вінницький район, Погребищенська ОТГ, с.Гопчиця, РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Вінницька районна державна адміністрація Вінницької області, 21016, Вінницька область, м.Вінниця, вул.Хмельницьке шосе, 17, .

Суддя