Справа № 159/5167/21 Головуючий у 1 інстанції: Денисюк Т. В.
Провадження № 22-ц/802/581/22 Категорія: 48 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

розглянувши в місті Луцьку в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Курбай Людмили Миколаївни на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 березня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 14.01.2021 року ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з позивачем і працював водієм - експедитором автотранспортних засобів. Того ж дня з ОСОБА_2 укладено договір про повну матеріальну відповідальність, за умовами якого останній взяв на себе повну матеріальну відповідальність за збереження всіх товарно-матеріальних цінностей отриманих на зберігання, перевезення, переробку або застосування у процесі виконання роботи.

На виконання замовлення №04110 від 24.06.2021 року відповідачу ввірений сідельний тягач марки «DAF», держаний реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом «KOGEL», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , та доручено здійснити доставку вантажу за маршрутом Ozimek-Херсон із строком доставки - 06.07.2021 року.

03.07.2021 року позивачем здійснено заправку ввіреного відповідачу транспортного засобу дизельним паливом в кількості 670 літрів.

04.07.2021 року при виїзді за маршрутом відмічені і зафіксовані в журналі пошкодження транспортного засобу у вигляді тріщини правого дзеркала.

В період з 04.07.2021 року по 06.07.2021 рік відповідач рухався за визначеним маршрутом, проте 06.07.2021 року повідомив консультанта про пошкодження транспортного засобу, а 07.07.2021 року скерував СМС повідомлення про те, що транспортний засіб, документи і ключі залишив на паркові, трудові відносини з позивачем припинив. Того ж дня ДЖІ ПІ СЕ система моніторингу зафіксувала злиття 505 літрів палива.

Про факти злива палива повідомлено поліцію і розпочато кримінальне провадження №0000210 за ознаками ч.1 ст.185 КК України. Одночасно представником позивача зафіксовані механічні пошкодження транспортного засобу.

Покликаючись на зазначені обставини позивач просив стягнути з відповідача спричинену матеріальну шкоду в загальному розмірі 49 638,36 грн, а саме:вартість 505 літрів злитого палива - в розмірі 11 943,25 грн, вартість матеріального збитку від пошкодження транспортного засобу - в розмірі 25 857,27 грн, вартість експертного дослідження - 2000,00 грн,штраф 300 Євро, що еквівалентно 9 837,84 грн, який накладено на позивача за порушення строків виконання замовлення.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 березня 2022 року позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 7500 (сім тисяч п`ятсот) гривень завданої матеріальної шкоди, 5000 (п`ять тисяч) гривень витрат на правничу допомогу, 136 (сто тридцять шість) гривень 20 копійок судового збору.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник позивача адвокат Курбай Л. М. подала апеляційну скаргув якій покликається на не повне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу не подавася.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи як малозначна відповідно до норм ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 14.01.2021 року між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та фізичною особою ОСОБА_2 укладений безстроковий трудовий договір, згідно з яким ОСОБА_2 зобов`язується виконувати обов`язки за професією водія автотранспортного засобу з оплатою праці в розмірі мінімальної заробітної плати на місяць з гнучким графіком роботи з підсумковим обігом робочого часу.

Тоді ж між сторонами укладено договір про повну матеріальну відповідальність, за змістом якого працівник, який займає посаду «водія-експедитора автотранспортних засобів» бере на себе повну матеріальну відповідальність за збереження всіх товаро - транспортних цінностей отриманих ним на зберігання, перевезення, переробку, а власник зобов`язується створити працівникові умови, необхідні для належного виконання прийнятих за договором зобов`язань (п.1.2 договору).

Підставою для притягнення відповідального працівника до відповідальності є матеріальна шкода, завдана власнику, заподіяна розкраданням, умисним знищенням матеріальних цінностей, знищення або псування через недбалість, необережність, що підтверджується відповідними документами. Працівник звільняється від відшкодування шкоди, якщо встановлено, що шкода заподіяна не з його вини ( п. 4.1, п.4.4 договору).

Відповідно до посадової інструкції водія-експедитора вантажного автомобільного транспорту останній зобов`язаний нести матеріальну відповідальність та дбайливо ставитись до ввірених йому документів, вантажу, товару, палива. Брати участь у вантажно-розвантажувальному процесі та контролювати завантаженість і цілісність вантажу. Оперативно усувати протягом роботи в рейсі експлуатаційні несправності автомобіля. Здійснювати охорону вантажу й автомобіля під час стоянки (п.4.4, 4.5, 4.11,4.12 посадової інструкції).

Згідно з журналом обліку транспортних засобів, журналом обліку палива та копій товаро-транспортних накладних відповідач на виконання замовлення №04110 від 24.06.2021 року отримав від позивача 04.07.2021 року автомобіль марки «DAF», держаний реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом «KOGEL», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , вантаж, паливо об`ємом 670 літрів, і розпочав рух за маршрутом до м.Херсон із строком доставки - 06.07.2021 року.

06.07.2021 року відповідач ОСОБА_2 повідомив представника позивача про дорожньо-транспортну пригоду, на підтвердження чого скерував фото звіт.

07.07.2021 року відповідач ОСОБА_2 залишив пошкоджений транспортний засіб із непошкодженим вантажем в м.Канів, повідомивши про припинення трудових відносин (зазначені обставини підтверджені показаннями свідка ОСОБА_3 , копією переписки, звітом системи спостереження за рухом автомобіля).

Згідно з висновком експертного товарознавчого дослідження з оцінки колісного транспортного засобу №1461 від 27.07.2021 року вартість матеріального збитку від пошкодження автомобіля «DAF», держаний реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить 25 857,27 грн. вартість експертного дослідження - 2000,00 грн.

За даними системи спостереження за рухом автомобіля на час зупинки в м.Канів бак містив 505 літрів палива, які згідно показань свідка ОСОБА_3 водій ОСОБА_2 злив і відчужив.

08.07.2021 року на підставі заяви ОСОБА_3 від 07.07.2021 року про викрадення ОСОБА_2 палива з транспортного засобу розпочато кримінальне провадження №0000210 за ознаками ч.1 ст.185 КК України.

Наказом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 від 30.07.2021 року ОСОБА_2 звільнено з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України у зв`язку з прогулом.

Листом-претензією ДП «КвенбергерЛогістиксУкр» ОСОБА_1 повідомлено про списання 300 євро штрафу за порушення строків поставки. У довідці ФОП ОСОБА_1 від 10.01.2002 року зазначено про недоотримання коштів в розмірі 9 837,84 грн (еквівалент 300 євро) за транспортні послуги з перевезення вантажу у міжнародному сполученні автомобілем ДАФ згідно замовлення №04110.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Предметом регулювання законодавства про працю є забезпечення гарантій при покладенні на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації (глава ІХ КЗпП України).

Відповідно до частини першої-четвертої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді (стаття 131 КЗпП України).

Відповідно до ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Отже, за змістом трудового законодавства працівник відповідає лише за пряму дійсну шкоду і, як правило, в межах середнього місячного заробітку.

До повної матеріальної відповідальності працівника можна притягнути лише у випадках, визначених ст. 134 КЗпП України, серед яких зокрема :

п.1 - між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

п.3 - шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Відповідно до положень, викладених у статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Принцип диспозитивності цивільного судочинства закріплює за позивачем виключне право визначати предмет і підставу позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до ст. 135-1 КЗпП письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Посади і роботи, що виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску) перевезення або застосування в процесі виробництва зазначені у Переліку, затвердженому постановою Державного комітету по праці від 28.12.1977 №447/24 ( далі - Перелік №447/24).

Договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку № 447/24 не зазначені, або якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов`язки, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з вини робітника шкоди.

Верховний Суд у постанові від 28 липня 2021 року у справі № 524/2050/19-ц вказав: «при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Під прямою дійсною шкодою необхідно розуміти, зокрема втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду в повному обсязі. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (стаття 138 КЗпП України)».

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 303/3693/15-ц (провадження № 61-5969св18) та від 29 жовтня 2020 року у справі №264/2076/17 (провадження № 61-1146св19).

На підставі поданих позивачем доказів судом встановлено, що відповідач прийнятий на посаду водія і одночасно дав згоду на виконання обов`язків експедитора.

Під час виконання трудових обов`язків відповідачем вчинені дії, внаслідок яких позивачу завдано прямої дійсної шкоди в розмірі 25 857,27 грн (пошкодження транспортного засобу) та 11 943,25 грн (вартість злитого палива).

Недоотриманий позивачем прибуток у виді списаних штрафних санкцій в розмірі 300 Євро не є в розумінні трудового законодавства прямою дійсною шкодою, а відповідач не є тією посадовою особою, яка могла би відповідати за неотримання прибутку.

Посада водія не входить до Переліку № 447/24, а функціональні обов`язки водія закріплюють відповідальність за експлуатацію і технічний стан транспортного засобу.

Натомість до Переліку № 447/24 входить посада експедитора.

Згідно з посадовою інструкцією водія - експедитора від 14.01.2021 року, яку підписав відповідач, зобов`язаний нести матеріальну відповідальність та дбайливо ставитись до ввірених йому документів, вантажу, товару, палива.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду, що договір про повну матеріальну відповідальність, укладений між сторонами, має юридичну силу тільки в частині відповідальності відповідача за збереження матеріальних цінностей (вантажу), що переданий йому для перевезення з покладанням на нього обов`язків експедитора. У частині відповідальності за збереження автомобіля, на якому він як водій здійснює перевезення вантажу, цей договір юридичної сили не має.

Встановлено, що позивач визнав в судовому засіданні, що вантаж не пошкоджено.Таким чином, за пошкодження транспортного засобу відповідач несе обмежену відповідальність в розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку.

Розмір середнього заробітку, обрахований на підставі наданої позивачем довідки про доходи, згідно з пунктами 2,8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, становить 7500,00 грн.

Виходячи зі встановлених, на підставі поданих сторонами доказів, фактичних обставин справи та вищевказаних норм матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди з відповідача, як обмежену відповідальність в розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність ухваленого рішення не впливають, оскільки були предметом дослідження судом першої інстанції, у рішенні суду їм дано вірну правову оцінку.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у даній справі є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст.268 ч.ч.4, 5, 367, 369, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Курбай Людмили Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 березня року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: