Провадження № 2/161/539/22
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2022 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого - судді Кирилюк В.Ф.

при секретарі Шолом С.І.

з участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В:

16 листопада 2021 року ОСОБА_3 (далі - позивач, ОСОБА_3 ) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 (далі - відповідач, ОСОБА_4 ) про визнання права власності на спадкове майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача (дружина відповідача) - ОСОБА_5 , яка за життя склала заповіт, відповідно до якого, належну їй 1/2 частку у квартирі за адресою АДРЕСА_1 заповіла позивачу.

Позивач зазначає, що на підставі свідоцтва про право власності на майно, яке видане виконавчим комітетом Луцької міської ради 26 січня 2008 року, тобто вже після смерті матері, відповідач зареєстрував вищенаведену квартиру одноособового на себе, у зв`язку з чим нотаріус позбавлена можливості видати йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Посилаючись на порушення своїх спадкових прав позивач просить суд:

1) визначити, що частка померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 у праві спільної сумісної власності на квартиру площею 59,4 кв.м. по АДРЕСА_1 становила 1/2 її частини;

2) визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину квартири площею 59,4 кв.м. по АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечив.

Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 (далі - спадкодавець), яка була матір`ю позивача та дружиною відповідача (а.с.9, 12-13).

Із відповідачем спадкодавець перебувала у шлюбі починаючи з 27 серпня 1967 року.

За життя, а саме 10 жовтня 2007 року, спадкодавець склала заповіт в якому зробила розпорядження все своє майно, де б воно не було та з чого б не складалося, заповісти позивачу (а.с.10).

З довідки ЖЕК №8 ЖБК від 27 грудня 2007 року №348 слідує, що квартиру за адресою АДРЕСА_1 , відповідач отримав від кооперативу у 1976 року за ордером, перший внесок за неї сплатив у 1975 році, а залишок погасив у 1991 році (а.с.22).

В подальшому, а саме 26 січня 2008 року, тобто, після смерті спадкодавця, відповідач отримав від виконавчого комітету Луцької міської ради свідоцтво про право власності на вищенаведену квартиру (а.с.24).

Надаючи свою правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

В постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у цивільній справі №303/6974/16-ц викладено наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року (частина перша статті 4 ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною першою статті 388 ЦК України закріплено право власника на витребування майна від добросовісного набувача у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12.

У пункті 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у цивільній справі №334/3161/17 викладена правова позиція, відповідно до якої Велика Палата Верховного Суду знов нагадує, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16 (провадження N 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі N 488/5027/14-ц (провадження N 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі N 916/1608/18 (провадження N 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших.

Застосовуючи вищенаведені правові висновки Верховного Суду до розглядуваної ситуації, суд зауважує, що фактично позивач оспорює факт вибуття належного йому спадкового майна, яке, як він стверджує, належним чином прийняв, та яке, за змістом ч.5 ст.1268 ЦК України, належить йому з часу відкриття спадщини.

Таке вибуття відбулося вже після відкриття спадщини, а саме внаслідок отримання відповідачем свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 січня 2008 року, яке було видано виконавчим комітетом Луцької міської ради поза процедурою оформлення спадкових прав, а внаслідок оформлення права власності на набуту від житлово-будівельного кооперативу квартиру.

Отже, належним та ефективним способом захисту порушеного права в даному випадку є вимоги не про визнання права власності на спадкове майно (ст.392 ЦК України), а вимога про його витребування з чужого незаконного володіння (ст.387 ЦК України).

Обрання позивачем невірного та неефективного способу захисту порушеного права є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову.

Суд також підкреслює, що обставини та умови прийняття позивачем спадщини, наявності у сторін обов`язкової частки на неї, а також інші обставини спадкування та поширення на спадкове майно режиму спільної сумісної власності подружжя, не встановлюється у цій справі, оскільки вони мають перевірятися в ході розгляду цивільного позову про витребування майна з чужого незаконного володіння, тобто, із застосуванням належного та ефективного способу захисту порушеного права та законного інтересу.

У зв`язку з повною відмовою у задоволенні позову, всі судові витрати позивача залишаються за ним.

Керуючись ст. 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно- відмовити.

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Волинського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачем у справі є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідачем у справі є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1

Повний текст судового рішення складений 06 червня 2022 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.Ф. Кирилюк