КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/3981/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 759/15139/21

01 червня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Болотова Є.В.

- Музичко С.Г.

при секретарі - Русинчук І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою представника Державної інноваційної фінансово-кредитної установи адвоката Міхальова Андрія Олександровича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 листопада 2021 року, ухваленого під головуванням судді Бабич Н.Д., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про поновлення на роботі, скасування наказу про припинення трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в :

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про поновлення на роботі, скасування наказу про припинення трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що 26.11.2001 року позивач був прийнятий на роботу до Української державної інноваційної компанії на посаду водія господарського відділу управління справами.

16.11.2010 року позивач був переведений на посаду інженера із застосування комп`ютерів сектора інформаційних технологій управління економічної безпеки.

У зв`язку із змінами в організації виробництва та праці 10.09.2013 року позивач був переведений на посаду інженера із застосування комп`ютерів управління економічної безпеки; 03.10.2016 року - на посаду інженера-програміста 1 категорії господарського відділу; 03.09.2018 року - на посаду інженера комп`ютерних систем відділу господарського забезпечення; 15.04.2019 року - на посаду інженера із застосування комп`ютерів відділу господарського забезпечення.

16.03.2021 року відповідач повідомим йому про те, що 11.06.2021 року в зв`язку з скороченням штату його буде звільнено на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. В зазначеному повідомленні № 58 зід 16.03.2021 року міститься посилання на наказ №19 від 03.03.2021 року щодо змін в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення відділів та зміни істотних умов праці в ДІФКУ.

11.06.2021 року позивач був звільнений з займаної посади у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників, відповідно до п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України згідно наказу №167 к/тр від 11.06.2021 року.

Вказував на те, що фактично, після введення нового штатного розпису, чисельність штату ДІФКУ збільшилась з 51 до 57 штатних одиниць.

В період з дня попередження його про скорочення (16.03.2021 року) до дня фактичного звільнення (11.06.2021 року) в ДІФКУ були вакантні посади, які як зазначив позивач, міг би обіймати відповідно до своєї кваліфікаціі.

Однак, не зважаючи на його 9-річний стаж роботи водієм в ДІФКУ, а також 10-річний досвід роботи системним адміністратором в ДІФКУ (в зазначений період назва посади змінювалась та зазначалась у штатному розкладі як: «інженер із застосування комп`ютерів», «інженер-програміст», «інженер комп`ютерних систем»), відсутність доган за зазначений період та наявність заохочення за високий професіоналізм, сумлінну працю, вагомий особистий внесок в організацію роботи, роботодавцем, всупереч вимогам ч.З ст.49-2 КЗпП України не було запропоновано наявні у штатному розписі вакантні посади, які він міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації та досвіду роботи.

В той же час, 09.06.2021 року він отримав повідомлення №72, яким йому було запропоновано переведения на посаду менеджера з надання кредитів відділу інвестиційних проектів та активів департаменту з питань фінансової та планово- економічної діяльності.

Позивач відмовився від зазначеної пропозиції, оскільки запропонована посада не відповідала його кваліфікації та досвіду роботи.

Натомість, адміністрацією роботодавця провадився активний прийом на роботу осіб, які раніше не мали трудових відносин з ДІФКУ, в тому числі близьких родичів лояльних, до адміністрації працівників.

Посилаючись на вищезазначене, позивач просив суд:

- скасувати наказ в.о. голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про припинення трудового договору від 11.06.2021 року № 167-к/тр;

- поновити його на роботі у Державній інноваційній фінансово-кредитній установі на посаді інженера із застосування комп`ютерів відділу господарського забезпечення з 12 червня 2021 року;

- стягнути з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 12 червня 2021 року.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 08 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про поновлення на роботі, скасування наказу про припинення трудового договору, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, задоволено.

Скасовано наказ В.о. голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про припинення трудового договору від 11.06.2021 року, № 167-к/тр про звільнення ОСОБА_1 по ст. 40 п.1 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 в Державній інноваційній фінансово-кредитній установі на посаді інженера із застосування комп`ютерів відділу господарського забезпечення з 12.06.2021 року.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді інженера із застосування комп`ютерів відділу господарського забезпечення з 12.06.2021 року.

Стягнуто з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи заробітну плату за час вимушеного прогулу на користь ОСОБА_1 з 12.06.2021 року у розмірі 80 783 грн. 00 коп. та судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 908 грн. 00 коп.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, тобто стягнуто з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь ОСОБА_1 середній заробіток за один місяць в розмірі посадового окладу 16 156 грн. 63 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник відповідача Державної інноваційної фінансово-кредитної установи адвокат Міхальов А.О. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08.11.2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що відповідачем при звільненні позивача у зв`язку з скороченням чисельності або штату працівників було дотримано вимоги КЗпП України, оскільки позивача 16.03.2021 року було повідомлено про заплановане вивільнення у зв`язку з реорганізацією, 06.06.2021 року позивачу запропоновано посаду менеджера з надання кредитів відділу інвестиційних проектів та активів Департаменту з питань фінансової та планово-економічної діяльності Установи, від якої позивач 11.06.2021 року відмовився.

Звертав увагу суду апеляційної інстанції на те, що відповідач, враховуючи багаторічний безперервний стаж роботи та освіту позивача, листом від 03.08.2021 року запропонував останньому розглянути можливість призначення його на посаду фахівця відділу лізингу Департаменту фінансового моніторингу та безпеки з посадовим окладом 21 000 грн. та у разі прийняття пропозиції, протягом трьох робочих днів з дати отримання цього листа, подати заяву до відділу кадрів, однак позивач не звертався до відповідача із заявою щодо прийняття пропозиції або відмови від неї. З огляду на зазначене, вважає, що позивач не має на меті поновитися на роботі, а лише бажає стягнути з відповідача кошти.

Також звертав увагу суду апеляційної інстанції на те, що роботодавець не зобов`язаний пропонувати вакантні посади працівнику, якщо посадові інструкції цих посад передбачають для претендентів наявність відповідного рівня освіти, спеціальних кваліфікаційних вимог, досвіду роботи, яких у працівника, з яким розривають трудовий договір за п. 1 ст. 40 КЗпП України немає.

Посилався на те, що документи надані позивачем до позовної заяви є недопустимими доказами та не повинні прийматися судом до уваги, оскільки не завірені належним чином.

Також зазначав, що позивач не міг бути членом Професійної спілки Державної інноваційної фінансово-кредитної установи з 27.04.2020 року, оскільки така організація зареєстрована 07.08.2020 року, і позивач не повідомляв відповідача про те, що він є членом профспілкової організації.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду про порушення з боку роботодавця вимог КЗпП України при звільненні позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Представник відповідача ДІФКУ в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи до закінчення військового стану в Україні.

Колегія суддів, враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, думку позивача, вважала можливим розглядати справу за відсутності сторони відповідача.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення позивача, перевіривши матеріалів справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26.11.2001 року позивач був прийнятий на роботу до Української державної інноваційної компанії на посаду водія господарського відділу управління справами.

16.11.2010 року був переведений на посаду інженера із застосування комп`ютерів сектора інформаційних технологій управління економічної безпеки.

У зв`язку із змінами в організації виробництва та праці 10.09.2013 року був переведений на посаду інженера із застосування комп`ютерів управління економічної безпеки; 03.10.2016 року - на посаду інженера-програміста 1 категорії господарського відділу; 03.09.2018 року - на посаду інженера комп`ютерних систем відділу господарського забезпечення; 15.04.2019 року - на посаду інженера із застосування комп`ютерів відділу господарського забезпечення (а.с.12-17 - копія трудової книжки).

16.03.2021 року ОСОБА_1 було повідомлено про те, що 11.06.2021 року його буде звільнено на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.20 - повідомлення №58 від 16.03.2021).

Згідно наказу №167 к/тр про припинення трудового договору, ОСОБА_1 звільнено з 11.06.2021 року з посади інженера із застосування комп`ютерів відділу господарського забезпечення у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників (пункт 1 стаття 40 КЗпП України). Підстава звільнення: Наказ ДІФКУ від 09.12.2020 року №123, попередження ОСОБА_1 від 16.03.2021 року 582 (а.с. 22).

ОСОБА_1 є членом первинної профспілкової організації ДІФКУ (а.с. 19).

За повідомленням профспілки, адміністрація ДІФКУ, не зверталась до виборного органу профспілки ДІФКУ, щодо отримання попередньої згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 з підстав п. 1 ст. 40 КЗпПУ (а.с. 19 - лист профспілки ДІФКУ №08 від 01.07.2021).

В період з дня повідомлення ОСОБА_1 про звільнення (16.03.2021 року) і до 11.06.2021 року у відповідача були наявні вакантні посади, які не були запропоновані позивачу, а саме: водія автотранспортних засобів відділу господарського забезпечення - з 16.03.2021 року по 08.04.2021 року (08.04.2021 року на цю посаду був прийнятий ОСОБА_2 , який раніше не працював в ДІФКУ) та/або інженера комп`ютерних систем відділу господарського забезпечення - з 14.04.2021 року до 11.06.2021 року (14.04.2021 року з цієї посади звільнився ОСОБА_3 ) (а.с.97-98, 124-127).

09.06.2021 року було запропоновано посаду менеджера з надання кредитів відділу інвестиційних проектів та активів Департаменту з питань фінансової та планово-економічної діяльності з посадовим окладом 16000 грн., від якої ОСОБА_1 11.06.2021 року відмовився, оскільки запропонована посада не відповідає його кваліфікації та він не має досвіду роботи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивача було звільнено з порушенням вимог трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України). Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України).

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України чи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового та митного законодавства.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що ОСОБА_1 є членом первинної профспілкової організації ДІФКУ.

За повідомленням профспілки, адміністрація ДІФКУ, не зверталась до виборного органу профспілки ДІФКУ, щодо отримання попередньої згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 з підстав п. 1 ст. 40 КЗпП.

Апеляційна скарга відповідача містить доводи про те, що відповідно до змісту рішення суду першої інстанції однією із підстав для поновлення позивача на роботі було те, що відповідач не звертався до Професійної спілки Державної інноваційної фінансово-кредитної установи. Однак таке не звернення не є підставою для поновлення позивача, а відповідно до ч. 9 ст. 43 КЗпП України є підставою для зупинення провадження у справі та звернення суду із запитом про надання згоди/відмови виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення. Суд першої інстанції не запитував згоду Державної інноваційної фінансово-кредитної установи .

Відповідно до ч. 1, 9 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

За змістом роз`яснень п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 4 від 01.04.94, № 18 від 26.10.95, № 15 від 25.05.98) розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43(1) КЗпП.

Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник.

Встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

Київський апеляційний суд ухвалою від 09 лютого 2022 року задовольнив клопотання представника відповідача; запитав згоду у виборного органу Професійної спілки Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 210-211).

На виконання вимог ухвали апеляційного суду від 09 лютого 2022 року Професійна спілка Державної інноваційної фінансово-кредитної установи 11 квітня 2022 року надіслала до суду листа від 22 лютого 2022 року № 02/2022 (а.с.215-216).

Відповідно до вказаного листа профспілковий представник Профспілки ДІФКУ не дає згоди на звільнення ОСОБА_1 з посади інженера із застосування комп`ютерів відділу господарського забезпечення ДІФКУ в порядку п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відмова в наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 обґрунтована тим, що профспілка ДІФКУ не була повідомлена адміністрацією про заплановані звільнення, причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень та не проведені консультації з профспілкою про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень, чи було грубо порушено вимоги ч. 3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Крім того, представник Профспілки ДІФКУ зазначає, що ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до Української державної інноваційної компанії (після перейменування - Державна інноваційна фінансово-кредитна установа) в листопаді 2001 року, має диплом про повну вищу освіту Київського економічного інституту менеджмента за спеціальністю «Маркетинг» (кваліфікація - спеціаліст з маркетингу), 9-річний стаж роботи водієм в ДІФКУ, а також 10-річний досвід роботи системним адміністратором в ДІФКУ. На момент попередження про звільнення ОСОБА_1 в ДІФКУ була наявна вакантна посада водія автотранспортних засобів відділу господарського забезпечення, а на момент звільнення ОСОБА_1 в ДІФКУ була наявна вакантна посада інженера комп`ютерних систем відділу господарського забезпечення, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації та досвіду роботи. Однак, в порушення вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, ОСОБА_1 одночасно з попередженням про звільнення не були запропоновані всі вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Таким чином, звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України відбулося за відсутності попередньої згоди профспілкової організації, членом якої він є.

Відповідно до ч. 7 ст. 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

В аспекті положень частини сьомої статті 43 і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі №6-703цс15.

Дослідивши матеріали справи в частині, яка стосується обґрунтування рішення представника Професійної спілки ДІФКУ про відмову в наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 апеляційний суд доходить висновку, що указане рішення є в достатній мірі аргументованим та містить посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Встановивши, що відповідачем у порушення вимог частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України, не було запропоновано всі вакантні посади позивачу, а саме: водія автотранспортних засобів відділу господарського забезпечення - з 16.03.2021 р. по 08.04.2021 р. (08.04.2021 року на цю посаду був прийнятий ОСОБА_2 , який раніше не працював в ДІФКУ) та/або інженера комп`ютерних систем відділу господарського забезпечення - з 14.04.2021 р. до 11.06.2021 р. (14.04.2021 р. з цієї посади звільнився ОСОБА_3 ), звільнення позивача відбулося за відсутності попередньої згоди профспілкової організації, членом якої є ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про порушення трудових прав позивача при звільненні, та наявність правових підстав для поновлення його на посаді. При цьому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги, вказаного висновку суду не спростовують, доказів на підтвердження того, що такі посади були запропоновані або того, що позивач не мав відповідного рівня освіти, спеціальних кваліфікаційних вимог, досвіду роботи, для зайняття таких посад відповідачем також не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем при звільненні позивача у зв`язку з скороченням чисельності або штату працівників було дотримано вимоги КЗпП України, оскільки позивача 16.03.2021 року було повідомлено про заплановане вивільнення у зв`язку з реорганізацією, 06.06.2021 року позивачу запропоновано посаду менеджера з надання кредитів відділу інвестиційних проектів та активів Департаменту з питань фінансової та планово-економічної діяльності Установи, від якої позивач 11.06.2021 року відмовився, колегія суддів відхиляє, оскільки як встановлено судом, та не спростовано відповідачем як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, доказів на підтвердження того, що працівникові були запропоновані всі вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення позивача матеріали справи не містять.

При цьому, колегія суддів наголошує, що саме на роботодавця покладено обов`язок доказування, що працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення чи відсутності такої роботи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач, враховуючи багаторічний безперервний стаж роботи та освіту позивача, листом від 03.08.2021 року запропонував останньому розглянути можливість призначення його на посаду фахівця відділу лізингу Департаменту фінансового моніторингу та безпеки з посадовим окладом 21 000 грн. та у разі прийняття пропозиції, протягом трьох робочих днів з дати отримання цього листа, подати заяву до відділу кадрів, однак позивач не звертався до відповідача із заявою щодо прийняття пропозиції або відмови від неї, не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки судом досліджується дотримання відповідачем трудового законодавства на дату звільнення позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не міг бути членом Професійної спілки Державної інноваційної фінансово-кредитної установи з 27.04.2020 року, оскільки така організація зареєстрована 07.08.2020 року, і позивач не повідомляв відповідача про те, що він є членом профспілкової організації, колегія суддів відхиляє, враховуючи, що станом на дату повідомлення про наступне вивільнення позивача та на дату його звільнення, Професійна спілка Державної інноваційної фінансово-кредитної установи була легалізована, а не повідомлення позивачем про членство у спілці не спростовують ту обставину, що відповідачем порушено вимоги трудового законодавства при звільненні позивача.

Враховуючи викладене, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 листопада 2021 року хоч і ухвалене з порушенням вимог процесуального закону в частині повноти судової перевірки, однак висновок суду першої інстанції по суті спору про наявність правових підстав для визнання звільнення позивача незаконним та поновлення ОСОБА_1 на роботі є правильним, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Державної інноваційної фінансово-кредитної установи адвоката Міхальова Андрія Олександровича - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 червня 2022 року.

Головуючий: Судді: