Дата документу 25.05.2022 Справа № 554/6971/21
Провадження № 2/554/11/2022
Рішення

Іменем України

25.05.2022 року м. Полтава

Суддя Октябрського районного суду м. Полтави Тімошенко Н.В., розглянувши в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

встановив:

22.07.2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, в якому просив визнати за ним право приватної особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача понесені ним в ході розгляду справи судові витрати.

Ухвалою суду від 22.07.2021 року відкрито загальне позовне провадження, призначено справу до підготовчого провадження.

Ухвалою суду від 20.12.2021 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду.

Позивач у судове засідання не з`явився, його представник подав заяву про розгляд справи без їх участі позовні вимоги підтримують.

Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, подали заяви про відкладення розгляду справи, проте жодних належних та допустимих доказів причини поважності такої неявки суду не надали.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

Судом встановлено, що 20 лютого 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрували шлюб у Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 109.

07.08.2020 року рішенням Київського районного суду м. Полтави № 552/2394/20, провадження № 2/552/893/20 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

08.09.2020 року рішення Київського районного суду м. Полтави № 552/2394/20, провадження № 2/552/893/20 від 07.08.2020 року набрало законної сили.

Так, 29 травня 2017 року між ОСОБА_1 та ТзДВ «Полтавтрансбуд», як забудовником, було укладено договір № 29/24 купівлі-продажу майнових прав на квартиру, відповідно до умов якого Продавець - ТзДВ «Полтавтрансбуд» прода, а Покупець купує майнові права на 1-о кімнатну квартиру будівельний АДРЕСА_2 .

У відповідності до пункту 1.3. вказаного договору Покупець за цим Договором одержує майнові права Продавця на Об`єкт, який належатиме останньому на праві власності згідно акту прийняття в експлуатацію завершеного будівництвом об`єкту та відповідних рішень виконкому.

Пунктом 1.4. договору визначено, що предметом цього Договору є майнові права на Об`єкт. За умови виконання своїх обов`язків за цим договором Покупець одержує від Продавця документи, необхідні для оформлення правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності Покупця на об`єкт. Оформлення права власності на Об`єкт та оплату послуг відповідних державних органів Покупець здійснює самостійно та з власні кошти.

Згідно з пунктом 1.5. Договору майнові права на об`єкт за цим Договором одержуються Покупцем від Продавця шляхом підписання акта приймання-передачі майнових прав. Акт приймання-передачі майнових прав підписується Сторонами протягом шістдесяти календарних днів з дати одержання Продавцем технічного паспорту на будинок, в якому знаходиться Об`єкт, але не раніше здійснення Покупцем оплати 100% вартості майнових прав, що визначена у пункті 3.1. з урахуванням п. 3.2. цього Договору. Право власності на майнові права на Об`єкт переходить від Продавця до Покупця після підписання Акта приймання-передачі майнових прав.

21.05.2018 року між продавцем у особі генерального директора ТзДВ «Полтавтрансбуд» Ландар О.М. та покупцем ОСОБА_1 згідно договору № 29/24 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 23.05.2017 року складено акт приймання-передачі в житловому будинку по АДРЕСА_3 згідно з яким Продавець передав, а Покупець прийняв майнові права на квартиру АДРЕСА_4 загальна площа 44,7. Вартість майнових прав на житло становить 357600,00 грн (триста п`ятдесят сім тисяч шістсот гривень 00 копійок).

Як вбачається з матеріалів справи, 21.05.2018 року ОСОБА_1 звернувся до КП «Реєстратор» із заявою реєстраційний номер: 28300447 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

21.05.2018 року державним реєстратором КП «Реєстратор» Міняйло Ольгою Григорівною зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 номер запису про право власності: 26310437.

Поряд з цим, 21.05.2018 року між позивачем ОСОБА_1 , як продавцем ТзОВ «Полтавтрансбуд», як покупцем було укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., який зареєстрований в реєстрі за № 1626.

Відповідно до пункту 1 вказаного Договору Продавець ОСОБА_1 , передав, а Покупець, Товариство з додатковою відповідальністю «Полтавтрансбуд» прийняло у власність належну Продавцеві квартиру номер два, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .

Квартира, що продається за цим договором, житловою площею 14,1 кв.м., загальною площею 29,4кв.м.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 30.04.2014 року Управлінням майна комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради, право власності зареєстровано 12.04.2017 року Реєстраційною службою Полтавської області, номер запису про право власності: 19983237, реєстраційний номер об`єкта: 101, що підтверджується витягом з ДРРП на НМ про РПВ з № 85071308 від 14.04.2017 року вбачається, що дана квартира належить продавцеві, ОСОБА_1 .

Згідно з пунктом 2 Договору продаж зазначеної квартири провадиться за домовленістю сторін за 382500 (триста вісімдесят дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок, які Продавець повністю отримав від Покупця до Підписання даного договору. Своїм підписом під даним договором Продавець відтвержує факт повного розрахунку за продану квартиру і відсутність щодо Покупця будь-яких претензій фінансового характеру.

Відповідно до пункту 4 Договору Продавець свідчить, що квартира АДРЕСА_6 , яка відчужується не знаходиться в спільній сумісній власності про що Покупець (Представник Покупця) ознайомлений.

Пунктом 8 Договору визначено, що право власності на придбану квартиру у Покупця виникає відповідно до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України, с. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з дня (моменту) державної реєстрації такого права.

Положенням ст. 57 СК України визначено, що особистою власністю дружини, чоловіка є:

- майно, набуте нею, ним до шлюбу;

- майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

- майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Постановою Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

При цьому, даною Постановою Пленуму, а саме пунктом 24 визначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі.

Законодавцем визначено, що у відповідності до ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу.

Так, положенням ст. ст. 60,61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, в тому числі заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя.

В ході судового розгляду справи стороною позивача вказувалось про те, що даний об`єкт нерухомості є його особистою власності, оскільки квартира АДРЕСА_1 придбана за особисті кошти останнього в період перебування у шлюбі з ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що відповідно до Витягу про Державну реєстрацію прав, право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_1 .

Поряд з цим, судом встановлено, що 21.05.2018 року ОСОБА_1 продав за 382 500,00 грн., а ТзДВ «Полтавтрансбуд» придбало належну позивачу на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_6 , право власності на яку ОСОБА_1 набув внаслідок її приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та в цей же день, 21.05.2018 року позивач придбав за 357600,00 грн., а ТзДВ «Полтавтрансбуд» продало квартиру АДРЕСА_1 , яка є предметом даного спору.

Для придбання 21.05.2018 року квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 витратив особисті кошти, які він отримав цього ж дня, 21.05.2018 року від продажу власної квартири АДРЕСА_6 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 , а також незначним проміжком часу, який минув (дві години) між підписанням договору купівлі-продажу № 1626 від 21.05.2018 року та актом приймання передачі в житловому будинку по АДРЕСА_3 , який підтверджує факт проведення 100% оплати вартості майнових прав на квартиру АДРЕСА_7 право власності на яку було негайно зареєстровано ОСОБА_1 в той же день.

Дані твердження знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, та не були спростовані стороною відповідача у справі належними та допустимими доказами.

Таким чином, наведені вище обставини вказують на наявність у позивача ОСОБА_1 станом на період придбання спірної квартири, а саме на час складання акту приймання-передачі 21.05.2018 року до договору № 29/24 купівлі - продажу мацйнових прав на квартиру від 29.05.2017 року грошових коштів в сумі 382 500,00 грн., що на 24900 грн. більше ніж вартість за яку було придбано квартиру АДРЕСА_1 , що свідчить про наявність сталого, реального, достатнього матеріального доходу, що в свою чергу підтверджує фінансову можливість ОСОБА_1 самостійно без залучення коштів із сімейного бюджету для придбання квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до Постанови ВСУ від 07.12.2016 року у справі № 6-1568цс16, зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті права. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, алей й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна, кошти за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майна статусу спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до постанови Верховного Суду України від 24.05.2017 року, у справі №6-843цс17, висловлено позицію з приводу норми ч.3 ст. 61 СК України, яка кореспондує з ч.4 ст. 65 СК України, та передбачає, що договір укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором в інтересах сім`ї.

Умовою належності такого майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї.ю а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

У даній постанові ВСУ зазначено, що той з подружжя, який порушує питання про спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зокрема, за ч.3 ст. 61 СК України - довести, що хоча майно придбавалось в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані з сімейними.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того, з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція Верховним Судом України зазначена у постанові від 07.02.2018 року, по справі № 654/5243/14ц.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, враховуючи позицію Верховного Суду України та враховуючи норми сімейного права, які регулюють спірні правовідносини, позивач ОСОБА_1 даним позовом спростував презумпцію спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом подання належних та допустимих доказів, які доводять належність вказаного об`єкта нерухомості на праві особистої приватної власності ОСОБА_1 на підставі придбання квартири за рахунок власних, особистих коштів.

Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю останнього є законними та обґрунтованими.

У відповідності до ст. 142 ЦПК України, в зв`язку з задоволенням судом даного позову , судові витрати понесені позивачем у вигляді сплаченого судового збору на суму 5745,36 грн. підлягають стягненню з відповідача.

Окрім того на підставі ст.141 ЦПК України з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн., які підтверджуються Договором про надання професійної правничої допомоги від №06/07/21-1 від 06.07.2021 року, Актом № 1 про прийняття передачу наданих послуг та квитанцією від 15.07.2021 року.

На підставі викладеного та керуючись ст. 368 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 57, 60, 69 Сімейного кодексу України, ст.ст. 12, 81, 141, 263-265, 279, 280-282 ЦПК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 5745,36 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 4000,00 грн.

Копію повного судового рішення направити учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні протягом 2 (двох) днів з дня його складання.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 (тридцяти) днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

Рішення суду виготовлено в нарадчій кімнаті в єдиному примірнику.

З текстом рішення суду можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя Н.В.Тімошенко