Справа № 699/1185/21
Номер провадження № 2/699/150/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2022 м. Корсунь-Шевченківський

Корсунь-Шевченківський районний суд Черкаської області у складі головуючого судді Літвінової Г.М., за участю секретаря судового засідання Сміян А.В., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , представника третьої особи Трощенка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного навчального закладу «Корсунь-Шевченківський професійний ліцей», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 ,

про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення працівника у виконанні трудових обов`язків та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

До Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державного навчального закладу «Корсунь-Шевченківський професійний ліцей», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 , про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення працівника у виконанні трудових обов`язків та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Вимоги обґрунтовані тим, що вона працює на посаді викладача спеціальних дисциплін у Державному навчальному закладі «Корсунь-Шевченківський професійний ліцей» (далі також ліцей). На загальних зборах трудового колективу 13.10.2021 директор ліцею зачитала наказ про попередження працівників про можливе відсторонення від роботи без збереження заробітної плати з 08.11.2021. Позивач вказаний наказ не підписала, оскільки вважала його незаконним.

08.11.2021 директор відповідача (третя особа у справі) вручила позивачу наказ № 191 «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » від 08.11.2021, відповідно до якого позивача відсторонено від роботи з 08.11.2021 до усунення причин, що його зумовили. Строк відсторонення кількість днів, витрачених працівником для проведення вакцинації. Позивач поставила підпис про ознайомлення з наказом та зазначила, що з ним не згідна, оскільки наказ протиконституційний.

Позивач вважає вищевказаний наказ незаконним та таким, який підлягає негайному скасуванню, оскільки він грубо і відверто порушує основоположне конституційне право позивача на працю, що включає у себе можливість заробляти собі на життя працею.

Позивач зазначає, що оскаржений наказ порушує вимоги Конституції України, Загальної декларації прав людини, приписи Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, норми Європейської соціальної хартії та норми Кодексу законів про працю України.

Також позивач вважає, що цей наказ є дискримінаційним по відношенню до неї, оскільки встановлює обмеження трудових прав позивача порівняно з іншими працівниками залежно від наявності документів щодо вакцинування проти COVID-19.

Крім того, на думку позивача, вищевказаний наказ порушує положення Нюрнберзького кодексу та Загальної декларації про біоетику та права людини. В обґрунтування цього твердження позивач зазначає, що дозволені до застосування в Україні вакцини є експериментальними, тому фактично вбачається примус до проходження медичного експерименту, який заборонено ст. 28 Конституції України. Позивач стверджує, що поступово формується певна система заборон та обмежень прав та свобод людини і громадянина на кшталт тій, яка була випробувана на в`язнях концентраційних таборів, але ще більш підступніша та жорстокіша.

Позивач вважає, що наказ порушує приписи чинного законодавства щодо персональних даних, оскільки до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про стан здоров`я. Крім того, забороняється вимагати та надавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта.

Оскаржений наказ позивач вважає незаконним, оскільки щеплення від COVID-19 не є обов`язковим.

Позивач звертає увагу, що на сьогоднішній день не встановлено законом окремого порядку про відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплень від COVID-19.

З огляду на викладене позивач просить визнати оскаржуваний наказ № 191 незаконним та скасувати його, поновити її у виконанні трудових обов`язків та стягнути на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Ухвалою судді від 23.12.2021 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження, явку позивача визнано обов`язковою, надано строк відповідачу та третій особі для надання відзиву та пояснень по справі.

Відповідач та третя особа не скористалися правом надати заяви по суті справи.

Про дату, час та місце розгляду справи учасники були повідомлені належним чином.

Від представника позивача адвоката Тернового Р.Б. надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, яке ухвалою суду від 14.01.2022 було задоволено.

У судове засідання 19.01.2022 з`явилися позивач ОСОБА_1 , представник відповідача директор Лизогуб М.О. та представник третьої особи адвокат Трощенко В.В. Представник позивача не взяв участі у засіданні у режимі відеоконференції. Позивач повідомила, що представник не має такої можливості через зайнятість та просила проводити розгляд справи без участі її представника.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позові, наполягала на їх задоволенні.

Представник відповідача вказала, що оскаржений наказ прийнято у встановленому порядку на підставі чинного законодавства. При прийнятті наказу порушень допущено не було, з огляду на що відсутні підстави для визнання його незаконним.

Представник третьої особи підтримав позицію відповідача, у задоволенні позову просив відмовити.

Заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на таке.

Позивач ОСОБА_1 працює в ДНЗ «Корсунь-Шевченківський професійний ліцей» з 30.12.1994 по теперішній час, що підтверджується записами з трудової книжки (а.с. 22).

Допитані у судовому засіданні свідки, які також є працівниками ДНЗ «Корсунь-Шевченківський професійний ліцей» ОСОБА_3 (голова профспілки), ОСОБА_4 (заступник директора), ОСОБА_5 (викладач спецдисциплін), ОСОБА_6 (майстер виробничого навчання) та ОСОБА_7 (методист) повідомили, що 13.10.2021 відбулися загальні збори трудового колективу, під час якого директор ліцею ОСОБА_2 ознайомила всіх присутніх з наказом щодо можливого подальшого відсторонення від роботи у разі відсутності доказів вакцинації від COVID-19. Адміністрація ліцею організувала проведення вакцинації всіх бажаючих працівників за місцем роботи. Відповідна бригада медичних працівників чотири рази виїжджала за місцем розташування ліцею, про що працівники повідомлялися завчасно. Жодну особу не примушували здійснювати вакцинацію. Медичні працівники пропонували бажаючим працівникам для щеплення чотири вакцини на вибір. При цьому будь яка особа мала можливість поставити будь яке запитання медикам щодо особливостей щеплення від COVID-19, незалежно від того, чи бажала така особа зробити це щеплення. Усі свідки зазначили, що адміністрація ліцею завчасно ознайомлювала працівників з чинними нормативними актами та наказами вищестоящих установ, які стосувалися вакцинації, а також працівники були завчасно проінформовані про необхідність відсторонення від роботи у разі відсутності щеплення або довідки про наявність протипоказань до щеплення.

Свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 додатково повідомили, що вони самі, а також директор ліцею ОСОБА_2 у їхній присутності, неодноразово мали розмову з позивачем ОСОБА_1 щодо необхідності вакцинації як обов`язкової умови для продовження роботи. З цією метою ОСОБА_1 ще до 08.11.2021 було надано відгул для звернення до медичної установи (сімейного лікаря) з метою отримання довідки про наявність протипоказань до щеплення. Особисто позивач їм повідомила, що сімейний лікар відмовилася надавати таку довідку позивачу, оскільки не вбачала у останньої протипоказань до щеплення від COVID-19.

Свідок ОСОБА_7 також повідомила, що адміністрація ліцею щодня на управління освіти надсилає звіт щодо кількості вакцинованих та хворих працівників установи.

Усі свідки зазначили, що і директор ліцею ОСОБА_2 , і вони самі з великою повагою ставляться до позивача, цінують її як спеціаліста та як людину. Зазначили, що і директор, і свідки мали особисті розмови з позивачем щодо ситуації, яка склалася, пояснювали позивачу про неможливість її допуску до роботи через відсутність вакцинації.

Надані свідками показання підтвердила у судовому засіданні і сама позивач, зазначивши, що вона була присутня під час загальних зборів 13.10.2021, коли повідомлялося про можливе подальше відсторонення від роботи через відсутність вакцинації. Також свідок підтвердила, що дійсно їй було надано день відгулу для звернення до сімейного лікаря за довідкою про наявність протипоказань до щеплення. Однак лікар роз`яснила позивачу, що таких протипоказань за станом здоров`я позивач не має.

Отримавши інформацію про можливе відсторонення від роботи позивач 18.10.2021 звернулася з запитом до МОЗ України, у якому просила надати інформацію щодо вакцин Astra Zeneca, Moderna, Pfizer, CoronaVac, у тому числі загальну інформацію, детальний склад вакцини, інформацію щодо клінічних випробувань, можливі протипоказання та побічні ефекти, інформацію про віднесення COVID-19 до інфекційних хвороб, дані офіційної статистики щодо ушкодження здоров`я/смертності від COVID-19 вакцинованих осіб (а.с. 27).

Позивач 21.10.2021 та повторно 29.10.2021 письмово повідомила відповідача, що рішення стосовно можливості вакцинування зможе прийняти лише на підставі відповіді МОЗ на її запит (а.с. 31, 33).

Міністерство охорони здоров`я України своїм листом від 25.10.2021 № 24-04/17/3061/ЗПІ-21//3199 надало детальну відповідь на вищевказаний запит (а.с. 28-30).

З відповіді вбачається. що станом на 25.10.2021 в Україні за даними Державного реєстру лікарських засобів України зареєстровано шість вакцин, у тому числі вакцини, зазначені позивачем у запиті. При цьому вказано, що під час державної реєстрації вакцин проти COVID-19 в Україні, ДП «Державний експертний центр МОЗ України» здійснює експертну оцінку співвідношення «користь/ризик» лікарського засобу і проводить перевірку реєстраційних матеріалів, та лише при позитивному співвідношенні показників «користь/ризик» такі вакцини рекомендуються до державної реєстрації.

У відповіді зазначено, що побічні реакції на вакцини містяться у інструкціях про медичне застосування. Крім того, детальна інформація про побічні реакції після вакцинації також розміщені на сайті Державного реєстру у вільному доступі за адресою http://www.drlz.com.ua. Здійснення фармоконагляду за безпекою вакцин в Україні проводиться відповідно до Порядку здійснення фармоконагляду, затвердженого наказом МОЗ України від 27.06.2006 № 898 та Дорожньої карти з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні у 2021-2022 роках». У відповіді було проінформовано позивача, що за даними фармоконагляду в Україні станом на 19.10.2021 не отримано жодного повідомлення про випадок несприятливої події після імунізації, тобто будь-якої несприятливої з медичної точки зору події, що спостерігається після імунізації та необов`язково має причинно-наслідковий зв`язок з використанням вакцини. Також зазначено, що інформація про зафіксовані в Україні побічні реакції після введення вакцин в рамках проведення кампанії імунізації оприлюднюється у щотижневих звітах, що розміщуються на офіційному вебсайті за посиланням: http://www.dec.gov.ua/ua/main. Деталізована інформація щодо усіх клінічних випробувань вакцин-кандидатів, які проводяться, а також їх результати, розміщено на офіційному сайті Всесвітньої організації здоров`я за посиланням http://www.who.int/publications/m/item/draft-landscape-of-covid-19-candidate-vaccinec. Позивачу роз`яснено, що з більш детальною інформацією щодо проведення вакцинації від COVID-19 можна ознайомитися на порталі «Вакцинація від COVID-19» за посиланням http://vaccination.covid19.gov.ua.

Позивач у судовому засіданні пояснила, що з інформацією, розміщеною на вищевказаних офіційних відкритих ресурсах не знайомилася, оскільки вважала достатньою ту інформацію, яку навело МОЗ у своєму листі-відповіді.

Разом з тим, у цьому ж листі-відповіді МОЗ України від 25.10.2021 зазначено, що відповідно до наказу МОЗ від 19.07.1995 № 133 (зі змінами) COVID-19 внесено до переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб.

05.11.2021 позивач письмово подала на ім`я директора ДНЗ «Корсунь-Шевченківський професійний ліцей» ОСОБА_2 заяву про відмову надати інформацію про стан здоров`я, що складає медичну таємницю, та недопущення вчинення протиправних дій, наголошуючи у заяві на неприпустимість застосування щодо неї будь-яких форм дискримінації (звільнення з роботи, відсторонення від роботи, невиплату заробітної плати тощо) при виконанні антиконституційного наказу МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 (а.с. 35-36).

Наказом директора Державного навчального закладу «Корсунь-Шевченківський професійний ліцей» від 08.11.2021 №190, керуючись ст. 46 КЗпП України, ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», позивача ОСОБА_1 , викладача спеціальних дисциплін, відсторонено від роботи з 08.11.2021 до усунення причин, що зумовили відсторонення. Строк відсторонення кількість днів, витрачених працівником для проведення вакцинації від COVID-19. Тимчасово припинено оплату праці позивача, з 08.11.2021 до усунення причин, що зумовили відсторонення (а.с. 19,20).

Суд звертає увагу, що позивачем у позові помилково зазначено номер вказаного наказу як № 191 замість правильного - № 190. У судовому засіданні достеменно з`ясовано, що позивач подала позов про визнання незаконним та скасування саме наказу № 190 від 08.11.2021, тому суд розглядає позовні вимоги з урахуванням викладеного.

З наказом позивач була ознайомлена 08.11.2021, про що свідчить її підпис та відповідні усні пояснення. При ознайомленні позивач письмово зазначила, що з наказом не згідна, оскільки він незаконний, протиконституційний (а.с. 19 звор.).

З метою отримання правничої допомоги позивач звернулася до адвоката Тернового Р.Б., з яким уклала відповідний договір від 24.11.2021 № 1426. Позивач зазначає, що у рахунок оплати послуг адвоката сплатила 3000,00 грн., на підтвердження чого надає копію платіжного доручення від 30.11.2021 (а.с. 41). Проте суд звертає увагу, що вказане платіжне доручення стосується оплати ОСОБА_8 вартості правничих послуг за договором № 1424 від 25.11.2021, отже не може бути належним доказом понесення позивачем ОСОБА_1 судових витрат у цій справі.

Згідно зі ст.46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до преамбули Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» кожна людина має природне невід`ємне і непорушне право на охорону здоров`я. Суспільство і держава відповідальні перед сучасним і майбутніми поколіннями за рівень здоров`я і збереження генофонду народу України, забезпечують пріоритетність охорони здоров`я в діяльності держави, поліпшення умов праці, навчання, побуту і відпочинку населення, розв`язання екологічних проблем, вдосконалення медичної допомоги і запровадження здорового способу життя. Основи законодавства України про охорону здоров`я визначають правові, організаційні, економічні та соціальні засади охорони здоров`я в Україні, регулюють суспільні відносини у цій сфері з метою забезпечення гармонійного розвитку фізичних і духовних сил, високої працездатності і довголітнього активного життя громадян, усунення факторів, що шкідливо впливають на їх здоров`я, попередження і зниження захворюваності, інвалідності та смертності, поліпшення спадковості.

Законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції України і складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я (ст. 1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»).

Відповідно до статей 5, 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Згідно зі статтями 1, 11 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» протиепідемічні заходи комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій. Організація та проведення профілактичних і протиепідемічних заходів, зокрема щодо санітарної охорони території України, обмежувальних заходів стосовно хворих на інфекційні хвороби та бактеріоносіїв, виробничого контролю, у тому числі лабораторних досліджень і випробувань при виробництві, зберіганні, транспортуванні та реалізації харчових продуктів і продовольчої сировини та іншої продукції, при виконанні робіт і наданні послуг, а також організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян.

Відповідно до частин 1, 2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Згідно зі статтями 27, 41 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення, визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. До повноважень головних державних санітарних лікарів Автономної Республіки Крим, областей, районів, міст, районів у містах та їх заступників, головних державних санітарних лікарів на транспорті та їх заступників у межах відповідних територій (об`єктів транспорту) віднесено визначення необхідності профілактичних щеплень та інших заходів профілактики у разі загрози виникнення епідемій, масових отруєнь та радіаційних уражень.

Постановою головного державного санітарного лікаря України від 26.08.2021 № 9, з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 затверджено протиепідемічні заходи у закладах освіти на період карантину у зв`язку поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), у преамбулі яких вказано, що з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) у навчальному 2020 - 2021 році суб`єкти, що відповідальні за влаштування, утримання закладів позашкільної, загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти (далі - заклади освіти), мають здійснювати свою діяльність з урахуванням вимог санітарного законодавства, вимог встановлених Кабінетом Міністрів України на період карантину та необхідності забезпечення належних протиепідемічних заходів (далі - заходи), спрямованих на запобігання ускладнення епідемічної ситуації внаслідок поширення коронавірусної хвороби (COVID-19).

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин) з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19.12.2020 до 31.12.2021 установлено на території України карантин.

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 передбачено обов`язок керівників підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Наказом МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» визначено, що обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності (п.3 переліку).

Прийняття наказу МОЗ від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» є одним із кроків, спрямованих на зменшення наслідків чергової хвилі епідемії COVID-19 в Україні. Питання щодо відповідності міри реагування уряду та МОЗ з точки зору балансу інтересів працівника та держави не входить до компетенції роботодавця. Натомість бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників передбачає негативні наслідки для нього, оскільки за статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей», яка визначає, що порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, передбачена адміністративна відповідальність посадових осіб у вигляді накладення штрафу від двох до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України. Вищевказаний наказ МОЗ № 2153 неконституційним, недійсним чи незаконним в передбаченому чинним законодавством України порядку не визнавався.

Відповідно до ч. 4 статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Проаналізувавши позицію ЄСПЛ щодо обов`язкових щеплень слід зазначити наступне.

Перше рішення ЄСПЛ, яке встановило прецедент обов`язкової вакцинації, було винесено у справі за спільним зверненням працівників Французького департаменту надзвичайних ситуацій та працівників сфери охорони здоров`я у серпні 2021 року («Абґраль та 671 інший проти Франції»). Для цих категорій населення французька влада напередодні запровадила обов`язкову вакцинацію. У випадку відмови від вакцинації такі працівники підлягали відстороненню від роботи без збереження заробітної платні.

На думку заявників, примусова вакцинація порушує їх право на життя та право на повагу до сімейного та особистого життя, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Вони просили суд вжити невідкладних заходів:

?які скасовують дію норми, що запроваджує вимогу обов`язкової вакцинації;

?або, як альтернативу, скасувати положення про відсторонення від роботи за відмову від вакцинації, які відсторонюють невакцинованих працівників від виконання своїх професійних обов`язків.

Суд відмовив у винесенні такого рішення, оскільки для вжиття невідкладних заходів повинна існувати «реальна загроза чи ризик заподіяння непоправної шкоди». Навівши визначення цих понять відповідно до Регламенту Суду, він не знайшов правових підстав, які б виправдовували задоволення вимог позивачів.

До початку пандемії ЄСПЛ здійснював розгляд справи «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки», яка стосувалася обов`язкової вакцинації дітей дошкільного віку від низки хвороб у разі, якщо їх батьки бажали, щоб дитина була допущена до відвідування дитсадку. В цій справі заявники також стверджували, що примусова вакцинація їх дітей порушує право на повагу до приватного та сімейного життя, гарантоване Конвенцією, і вимагали скасувати зобов`язальну урядову норму.

Досліджуючи питання наявності закону, Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в ухваленому 08.04.2021 рішенні наголошує наступне (п. 266):

«Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№28859/11і 28473/12, § 167, 15листопада 2016р., з додатковим посиланням).»

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272):

«Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи:

«285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.

Стосовно доводів позивача про сумнівність ефективності вакцини, то ЄСПЛ посилається на загальний консенсус щодо життєвої важливості такого заходу та засобу захисту населення від хвороб, які можуть мати серйозні наслідки для здоров`я людини та які в разі серйозних спалахів можуть викликати проблеми в суспільстві. Зважаючи на те, що частота ускладнень є досить незначною, однак безсумнівно, їх виникнення є досить загрозливим для здоров`я людини, органи Конвенції підкреслили важливість прийняття необхідних запобіжних заходів перед вакцинацією… Очевидно, це стосується перевірки в кожному окремому випадку можливих протипоказань. Це також відноситься до моніторингу безпеки застосовуваних вакцин. У кожному з цих аспектів Суд не вбачає підстав ставити під сумнів адекватність національної системи вакцинації. Вакцинація проводиться медичними працівниками тільки при відсутності протипоказань, які попередньо перевіряються відповідно до звичайного протоколу, відповідні медичні працівники зобов`язані повідомляти про будь-які підозри на серйозні або несподівані побічні ефекти. Відповідно, безпека використовуваних вакцин знаходиться під постійним контролем компетентних органів».

Стосовно порушення прав на працю, про що зазначає позивач, яка відмовилась від щеплення, ЄСПЛ зазначив таке:

«306. Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.»

У задоволенні вимог суд відмовив, зазначивши в резолютивній частині, що «запроваджені заходи можуть бути розцінені як необхідні в демократичному суспільстві», і будь-які порушення статті 8 Конвенції відсутні.

Хоча ці події й мали місце перед пандемією, суд фактично започаткував прецедент, за яким обов`язкова вакцинація визнавалася виправданим заходом, зумовленим необхідністю захисту прав інших осіб та суспільного здоров`я в цілому.

Цей прецедент став відправною точкою у винесенні рішень в наступних спорах щодо обов`язкової вакцинації.

Рішенням від 28.04.2021 у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» Європейський суд з прав людини підкреслив, що, на загальну думку, вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних з точки зору витрат заходів у сфері охорони здоров`я і що кожна держава має намагатися досягати максимально можливого рівня вакцинації серед свого населення. Конвенція та інші міжнародні документи покладають позитивне зобов`язання на Договірні Держави зі вжиття належних заходів із захисту життя і здоров`я осіб, які перебувають під їхньою юрисдикцією. У світлі цих аргументів ЄСПЛ дійшов висновку, що обов`язок проходження вакцинації в Чехії є відповіддю національних органів влади на нагальну соціальну потребу в захисті здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від відповідних хвороб та недопущенні будь-якої тенденції зменшення рівня вакцинації дітей. Суд зрештою дійшов висновку, що оскаржувані заходи можуть вважатись такими, що були «необхідними у демократичному суспільстві», а тому не вбачав порушення статті 8 Конвенції.

Рішенням від 15.03.2012 у справі «Соломахін проти України», в якій заявник оспорював проведення вакцинації від дифтерії, ЄСПЛ зазначив, що у цій справі було втручання у приватне життя та таке втручання було чітко передбачено законом і переслідувало легітимні цілі охорони здоров`я. На думку Суду, порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим міркуваннями охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційного захворювання. Крім того, згідно з висновками національного суду, медичний персонал перевірив відсутність протипоказань до щеплення заявника перед тим, як його проводити, отже, було вжито необхідних запобіжних заходів, щоб гарантувати, що медичне втручання не завдасть шкоди заявникові тією мірою, якою це порушуватиме баланс інтересів особистої недоторканості заявника та інтересів охорони здоров`я населення.

Отож Європейський суд з прав людини дійшов висновків, що вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних заходів у сфері охорони здоров`я, мета якої є захист здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від інфекційного захворювання. А відтак обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ України від 19.07.95 № 133 належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції.

Таким чином, підводячи підсумки, можна констатувати, що держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі, і дітей. Отже, право позивача на працю у навчальному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач відмовилася від обов`язкового щеплення. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.

Ураховуючи наведене, суд вважає, що, відсторонюючи позивача від роботи у зв`язку з відсутністю у неї щеплення проти COVID-19, відповідач діяв відповідно до приписів чинного законодавства, оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 на керівників установ та організацій покладено обов`язок забезпечити відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19.

Доказів наявності у позивача абсолютних протипоказань до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 матеріали справи не містять, а сама позивач надала пояснення про відсутність таких протипоказань.

Твердження позивача про те, що щеплення проти COVID-19 не є обов`язковим, грунтується на помилковому тлумаченні ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», у ч. 2 якої йдеться про те, що працівники окремих професій підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб.

Слід зазначити, що статтею 46 КЗпП України прямо не передбачено відсторонення працівників від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, однак зазначено про таке відсторонення в інших випадках, передбачених законодавством.

Оскільки суд дійшов висновку про правомірність відсторонення позивача від роботи, то вимоги про скасування відповідного наказу про відсторонення від роботи та поновлення працівника у виконанні трудових обов`язків задоволенню не підлягають.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці»).

Оскільки позивач правомірно була відсторонена від роботи, у зазначений період трудових обов`язків не виконувала, тому відсутні підстави для стягнення середньої заробітної плати за період її відсторонення від роботи.

Щодо посилання позивача на порушення її конституційного права на працю слід зазначити, що відсторонення від роботи не є дисциплінарним стягненням, а за позивачем зберігається її робоче місце. Крім того, таке обмеження є тимчасовим, а його строк залежить виключно від рішення позивача щодо здійснення необхідної вакцинації.

З огляду на вищевикладене у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 273, 279, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного навчального закладу «Корсунь-Шевченківський професійний ліцей», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 , про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення працівника у виконанні трудових обов`язків та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП відсутній, паспорт НОМЕР_1 , виданий 14.02.2001 Корсунь-Шевченківським РВУМВС України в Черкаській області, адреса місця реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , інші дані суду не відомі.

Відповідач: Державний навчальний заклад «Корсунь-Шевченківський професійний ліцей», , місцезнаходження: вул. Перемоги, 226, м. Корсунь-Шевченківський, Черкаський район, Черкаська область, 19400, інші дані суду не відомі.

Третя особа: ОСОБА_2 , директор ДНЗ «Корсунь-Шевченківський професійний ліцей»

Повний текст рішення складено 24.01.2022.

СуддяЛітвінова Г.М.