Ухвала

Іменем України

06 червня 2022 року

м. Київ

справа № 760/22361/21

провадження № 61-4677ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хоменко Вадима Валерійовича, заінтересована особа Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії та бездіяльність приватного виконавця Хоменка В. В., заінтересована особа Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»).

Скаргу мотивовано тим, що 20 лютого 2020 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Кравець В. В. вчинив неправомірні дії у виконавчому провадженні № 61346247, а саме відкрив виконавче провадження за заявою представника стягувача АТ «Альфа-Банк», довіреність якого завірена не в установленому порядку, а повноваження на представництво інтересів банку належним чином не засвідчено. Міністерство юстиції України за результатами позапланової перевірки діяльності приватного виконавця Кравця В. В. надало скаржнику довідку про проведення перевірки щодо здійснення виконавчого провадження № 61346247, за результатами якого було виявлено порушення вимог частини першої статті 26 ЗУ «Про виконавче провадження». Як наслідок виконавче провадження було закрито, а приватного виконавця було притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Однак, 11 серпня 2021 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Хоменко В. В. в порушення норм статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» направив постанову про відкриття виконавчого провадження № 66482998 від 11 серпня 2021 року з порушенням строку такого направлення, а саме 13 серпня 2021 року, а не 12 серпня 2021 року як того вимагає закон. Окрім того, станом на 20 серпня 2021 року в системі виконавчих проваджень відсутній виконавчий документ, який містить резолютивну частину, заява стягувача та документ (довіреність), на підставі якого діє стягувач, що позбавляє скаржника права на відкриття виконавчого провадження. 19 серпня 2021 року приватний виконавець Хоменко В. В. порушив права та законні інтереси скаржника у ВП № 66482998 винесенням постанови про накладення арешту на все майно ОСОБА_1 , при цьому, не врахувавши, що арешт накладений на її єдине соціальне житло. На підставі викладеного просила скаргу задовольнити, визнати дії приватного виконавця Хоменка В. В. щодо винесення постанов про відкриття виконавчого провадження № 66482998 від 11 серпня 2021 року та про арешт майна такими, що порушують її права, свободи та законні інтереси та скасувати вказані постанови.

УхвалоюСолом`янського районного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У травні 2022 року до Верховного Суду ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги скарги.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2,

3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є очевидно необґрунтованою, правильне застосування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з частинами першої, третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

Статтею 26 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено обов`язок виконавця розпочати примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

В порядку частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця.

Отже, приписами статті 56 Закону встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Статтею 48 Закону визначені загальні правила щодо звернення стягнення на майно боржника.

Відповідно до частини першої статті 48 Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Процедура звернення стягнення на майно боржника у виконавчому провадженні забезпечується такими рішеннями виконавця в їх послідовності: арешт майна, вилучення майна (списання коштів) та примусова реалізація майна.

Частинами першою, другою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Одночасно, частиною 5 вказаної статті визначено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Відповідно до положень статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.

Судом встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 07 грудня 2016 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-банк» заборгованість за кредитним договором № 2606/0808/55/009 від 06 серпня 2008 року станом на 05 листопада 2015 року, на загальну суму 191 265,62 грн.

30 січня 2017 року на виконання вищевказаного судового рішення Солом`янським районним судом міста Києва видано виконавчий лист № 646/15238/15-ц, який звернуто до виконання.

11 серпня 2021 року на підставі статей 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Хоменко В. В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (АСВП № 66482998) та направлено сторонам до виконання та відома.

Також, 11 серпня 2021 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржників.

Згідно відповідей АТ КБ «Приват банк», АТ «Універсал банк» кошти на рахунках боржника відсутні.

Згідно відповідей ДФС України, ПФУ, боржнику рухоме майно на праві власності не належить, боржник офіційно не працює, пенсію не отримує.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна боржнику на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .

19 серпня 2021 року на підставі пункту 3 статті 56 ЗУ «Про виконавче провадження» приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника.

07 жовтня 2021 року Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відповідно до статті 34 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» за скаргою ОСОБА_1 було проведено позапланову невиїзну перевірку діяльності приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Хоменко В. В. щодо здійснення виконавчого провадження АСВП № 66482998.

За результатами здійсненої позапланової перевірки Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) складено довідку.

В даній довідці зазначено про порушення приватним виконавцем строків вчинення виконавчих дій, а саме порушено вимоги пункту 3 частини першої статті 28 ЗУ «Про виконавче провадження», відповідно до яких, документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Суд першої інстанції з висновком якого погодився суд апеляційного інстанції встановивши, що копія постанови про відкриття виконавчого провадження від 11 серпня 2021 року була надіслана боржнику рекомендованим поштовим відправленням за адресою зазначеною у виконавчому листі, 13 серпня 2021 року, вірно зазначив, що порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийнятті або вчиненні з порушенням процедури, передбаченої цим Законом, при цьому подана ОСОБА_1 скарга не містить жодного обґрунтування, які саме її права чи інтереси були порушені внаслідок відкриття виконавчого провадження, отже, суди дійшли правильного висновку, що підстави для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження відсутні.

Також, судами попередніх інстанцій вірно зазначено, що накладення арешту на майно не суперечить приписам Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника є одним із заходів виконавчого провадження з метою примусового виконання рішення суду для задоволення законних інтересів стягувача. Державним виконавцем лише накладено арешт на вказану квартиру, жодних дій щодо реалізації цього майна державний виконавець не проводив, оскільки первинним іпотекодержателем квартири являється банк.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК Українирозмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що зазначений адвокатом обсяг послуг співрозмірності та важливості справи не підтверджено належними доказами, на увагу не заслуговують, оскільки стягнуті апеляційним судом витрати на професійну правничу допомогу є співмірними зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою й підтверджені належними та допустимими доказами, що встановлено судом апеляційної інстанції.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішень убачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судом норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки, касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись частиною четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хоменко Вадима Валерійовича, заінтересована особа Акціонерне товариство «Альфа-Банк», відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк