Дата документу 31.05.2022 Справа № 336/1506/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2022 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 336/1506/21

Провадження №22-ц/807/512/22

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Яковенко Вікторії Іванівни на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2021 року, в складі судді Дмитрюк О.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Ємець А.Ю. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька.

В обґрунтування позову зазначала, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2017 р.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народилась донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач має бажання та фінансову можливість виїхати з дитиною за межі України з метою оздоровлення, відпочинку, відвідування родини, тощо до Сполучених Штатів Америки.

Відвідування дитиною матері та вітчима буде сприяти її розвиткові, зміцненню сім`ї та відпочинку.

Відповідач безпідставно та необґрунтовано відмовляється надавати дозвіл для виїзду дитини за межі України до США.

03.02.2021 р. позивач звернулась до відповідача з письмовою заявою, в якій просила надати дозвіл на виїзд за кордон до США з 01.06.2022 р. по 31.08.2022 р. Однак на вказану заяву батько дитини не відповів.

Дії ОСОБА_1 в ненаданні дозволу на виїзд дитини за кордон призводять до: переносу запланованих поїздок за межі України; затримки у придбанні квитків; додаткових, незапланованих та безпідставних фінансових затрат.

На даний час позивач має можливість для виїзду за кордон разом з дитиною, оскільки легально проживає в Сполучених Штатах Америки.

31.05.2019 р. позивач уклала шлюб з ОСОБА_4 та після укладення шлюбу отримала прізвище « ОСОБА_2 ».

16.01.2020 р. позивач отримала картку постійного резидента США. ОСОБА_2 має постійну роботу, працює в закладі громадського харчування, має офіційну реєстрацію місця проживання.

Ураховуючи викладене, посилаючись на ст.ст.150, 155, 157 СК України, представник позивача просить надати дозвіл ОСОБА_2 без згоди та супроводу ОСОБА_1 на тимчасовий виїзд - з 01.06.2022 р. по 31.08.2022 р. до США, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою відвідування родини та оздоровлення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2021 року позов задоволено.

Надано дозвіл ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без згоди та супроводу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на тимчасовий виїзд - з 01.06.2022 року по 31.08.2022 року до Сполучених Штатів Америки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою відвідування родини та оздоровлення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Яковенко В.І. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що після розірвання шлюбу сторін, позивач у 2018 році виїхала за кордон влаштовувати своє особисте життя, а спільна донька залишилась проживати із відповідачем, який увесь час піклується про неї самостійно. Позивач з 2018 року не приїздила до України та не відвідувала доньку, не цікавилась їх життям. Посилання у рішенні суду на те, що мати надає матеріальну допомогу на утримання доньки не відповідає дійсності. Відповідач зазначає, що має побоювання, що колишня дружина має на меті забрати дитину та вивезти її за кордон назавжди. Посилання позивача на те, що вона хоче вивезти дитину з метою відвідування родини та оздоровлення є необґрунтованим. Вказує, що зміна країни, зміна свого оточення та потрапляння у нову зовсім не знайому родину навпаки негативно відобразиться на психіці дитини.

Звертає увагу суду, що неподання позивачем суду доказів на підтвердження фактів прямої відмови у наданні дозволу чи ухилення від надання дозволу на виїзд дитини за кордон другим з батьків, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Яковенко В.І. надійшло на електронну пошту апеляційного суду клопотання про розгляд справи за відсутності апелянта ( відповідача) та його представника. Окрім того, зазначає, що ОСОБА_1 у зв`язку з воєнними діями, які відбуваються на території України, виїхав разом з донькою ОСОБА_3 до Польщі, де дівчинку забрала мати до США. На теперішній час дівчинка проживає разом з матір`ю в США. Апеляційну скаргу підтримують в повному обсязі та просять про її задоволення.

Заслухавши в засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із обґрунтованості позовних вимог, зважаючи на те, що відповідач не надав суду доказів того, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини до США на визначений період, призведе до порушення його батьківських прав та суперечить інтересам дитини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 серпня 2014 року, який розірваний заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2017 р. (а.с.8-9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька ОСОБА_3 (а.с.7).

ОСОБА_2 виїхала до Сполучених Штатів Америки, де 31.05.2019 р. уклала шлюб з ОСОБА_4 , що підтверджується дозволом на укладення шлюбу, виданим секретарем округу Белл, штат Техас. Переклад вказаного дозволу виконано перекладачем Сіротюк Т.В. (а.с.20,21),

16.01.2020 р. ОСОБА_2 отримала картку постійного резидента США, що підтверджується копією картки з перекладом (а.с.15, 16, 17).

Згідно з посвідченням водія з перекладом, ОСОБА_2 має офіційну реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.22, 23).

З 16.01.2020 р. ОСОБА_2 працює у пекарні у сфері громадського харчування зі ставкою 14,175 доларів США на годину (а.с.19).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

На час розгляду справи існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Отже, тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Сторонами не оспорюється, що малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з батьком - ОСОБА_1 .

05.02.2021 ОСОБА_2 направлено заяву на адресу ОСОБА_1 з проханням надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд малолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за кордон до США з метою відпочинку та оздоровлення з 01 червня 2022 року по 31 серпня 2022 року (а.с. 10-11). Докази отримання ОСОБА_1 вказаного листа матеріали справи не містять.

ОСОБА_1 не погоджується на надання ОСОБА_2 дозволу на тимчасовий виїзд дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до США.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Установивши, що батько дитини не надає згоди на її виїзд у супроводі матері без батька за кордон і відповідач не спростував у встановленому законом порядку, що така поїздка відповідає якнайкращим інтересам дитини, а також те, що в матері наявні наміри вивезти дитину з України назавжди, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, колегія суддів вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України у супроводі матері та без дозволу і супроводу батька, із визначенням його початку й закінчення (з 01.06.2022 року по 31.08.2022 року), із зазначення конкретної країни, періоду перебування, відповідає інтересам дитини, не порушує прав батька на спілкування з нею та не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дитини.

Такий виїзд дитини носить тимчасовий характер, має на меті відвідування матері, не пов`язаний з визначенням місця проживання дитини.

Судом також враховано, що матеріалами справи підтверджується адреса реєстрації позивачки у США, отримання нею картки постійного резидента США, а також її працевлаштування.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, вважає, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Твердження апеляційної скарги про те, що позивач не має наміру повернутим дитину на територію України є неприйнятними, оскільки позивачем зазначено інформацію про державу прямування, відповідний часовий проміжок перебування в цій державі та мету такої поїздки.

Посилання апеляційної скарги на те, що зміна країни, зміна свого оточення та потрапляння у нову зовсім не знайому родину негативно відобразиться на психіці дитини є припущенням відповідача, що є неприпустимим з огляду на положення ч.6 ст.81 ЦПК України, якою передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Інших належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що на час прийняття апеляційним судом цієї постанови, відповідно до Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17.05.2022 № 341/2022, продовжується строк дії воєнного стану в Україні з 25 травня 2022 року строком на 90 діб (тобто до 23 серпня 2022 року).

Хоча вказана обставина не існувала на момент ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, проте, на переконання колегії суддів, ураховуючи те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення, ненадання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини разом із матір`ю без згоди батька, порушило б права малолітньої дитини.

Таким чином, надання дозволу ОСОБА_2 , без згоди та супроводу ОСОБА_1 , на тимчасовий виїзд - з 01.06.2022 року по 31.08.2022 року до США, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , забезпечить гармонійний фізичний, розумовий, соціальний розвиток дитини у безпечному, спокійному середовищі.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Яковенко Вікторії Іванівни залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2021 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 червня 2022 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова