22-ц/804/349/22
236/3403/21

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2022 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Новікової Г.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 236/3403/21 за позовом ОСОБА_1 до Лиманської міської ради Донецької області, третя особа ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування рішення міської ради за апеляційною скаргою Лиманської міської ради Донецької області на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 11 листопада 2021 року (суддя Саржевська І.В., повний текст судового рішення складений 15 листопада 2021 року),

в с т а н о в и в :

16 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Лиманської міської ради Донецької області про визнання незаконним та скасування рішення міської ради. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Красний Лиман (на теперішній час - Лиман) Донецької області, за місцем свого постійного проживання помер її батько ОСОБА_3 , після смерті якого залишилось спадкове майно, а саме: будинок АДРЕСА_1 , яке належало йому на підставі договору дарування № 2 2979 від 18 листопада 1992 року, посвідченого Краснолиманською державною нотаріальною конторою, та зареєстрованого в БТІ м. Слов`янська за реєстровим № 2909а, кн. № 18а. У встановлений законом строк вона звернулася до Краснолиманської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, про що їй надано Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 36792138 від 04 березня 2014 року, спадкова справа у спадковому реєстрі за № 55811471. Продовжуючи збирати документи для отримання права на спадщину, вона доглядала за розграбованим під час бойових дій спадковим будинком, парканом навколо нього та земельної ділянки, деревами та земельною ділянкою, наданій для його будівництва та обслуговування за адресою: АДРЕСА_1 . В квітні 2021 року, коли вона зі своїм сином здійснювала догляд за зазначеним спадковим майном, прибув наряд поліції, який повідомив про те, що вона перебуває на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи. Після чого позивачка почала з`ясовувати всі обставини та збирати докази для звернення до суду. В ході чого з`ясувалося, що земельну ділянку під спадковим будинком було приватизовано її сусідом ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ). Рішенням Лиманської міської ради від 18 березня 2021 № 8/6-746 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 » земельну ділянку під спадковим будинком було передано у власність ОСОБА_6 . Просила суд визнати незаконним та скасувати рішення Лиманської міської ради Донецької області від 18 березня 2021 № 8/6-746 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 .

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 11 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 до Лиманської міської ради Донецької області, третя особа ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування рішення міської ради задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення Лиманської міської ради Донецької області від 18 березня 2021 року № 8/6-746 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 ». Стягнуто з Лиманської міської ради Донецької області на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 5908 грн.

Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області від 22 листопада 2021 року виправлено описку у зазначеному рішенні стосовно суми понесених судових витрат, та стягнуто з Лиманської міської ради Донецької області на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 7908 грн.

З вказаним рішенням не погодився відповідач Лиманська міська рада Донецької області та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що на час відкриття спадщини у 2014 році земельна ділянка по АДРЕСА_2 не була сформована, кадастровий номер у неї був відсутній, вона перебувала у комунальній власності, відносилася до земель житлової та громадської забудови, і ОСОБА_1 не належала, тобто земельна ділянка не була об`єктом цивільних правовідносин, тому у ОСОБА_1 були відсутні будь які підстави для розпорядження зазначеною земельною ділянкою. На підставі звернення у 2020 році ОСОБА_2 до Лиманської міської ради про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,1000 га (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 , відповідно до рішення Лиманської міської ради № 7/83-6087 від 20 серпня 2020 року, йому було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), після виготовлення проекту землеустрою земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер :01:006:0573. Факт відсутності нерухомого майна на вищевказаній земельній ділянці було підтверджено актом, складеним головою вуличного комітету вулиці Шмідта в м. Лиман ОСОБА_7 у присутності депутата міської ради та свідків від 23 травня 2020 року, в якому зазначено, що: «Будинок на ділянці давно зруйнований, на ділянці не існує жодних будівель», а не знищений як зазначає у рішенні суд першої інстанції. Позивачка не надала жодних доказів того, що на земельній ділянці по АДРЕСА_2 після 2014 року знаходилися будь які будівлі. Розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката позивачем не доведено, та відшкодуванню не підлягає, оскільки в копії договору про надання правової допомоги відсутня сума адвокатського гонорару.

Позивачка ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, оскільки судом прийнято судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Інші учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача Лиманської міської ради Анацький С.В., який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8 , яка діє на підставі ордеру, в судовому засіданні апеляційного суду просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання апеляційної інстанції не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином в розумінні статей 128, 130 ЦПК України.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, позивачки та її представника, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справа здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування реєстровий номер № 2-2779 від 18 листопада 1992 року на праві власності належав житловий будинок з господарсько-побутовими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , право власності зареєстроване КП «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов`янськ 20 січня 1993 року. Згідно договору дарування одноповерховий дерев`яний будинок житловою площею 12,1 кв.м, розташований на земельній ділянці 1249 кв. м (а.с.40-41).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Лиман Донецької області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краснолиманського міського управління юстиції у Донецькій області 07 жовтня 2013 року (а.с.16).

Позивачка ОСОБА_1 є рідною донькою померлого ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про її народження серії НОМЕР_2 , свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с.13-15).

Після смерті батька ОСОБА_1 у встановлений законом строк звернулася до Краснолиманської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 36792138 від 04 березня 2014 року, спадкова справа у спадковому реєстрі за № 55811471. Свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_1 не отримано (а.с.17).

Згідно довідки КП «Бюро технічної інвентаризації» № 352/кл від 22 квітня 2021 року право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 20 січня 1993 року, реєстровий номер 2909а кн.18а (а.с.18).

Згідно інвентаризаційної справи житловий будинок розташований на земельній ділянці 1249 кв. м (а.с.21-24).

За повідомленням відділу у Лиманському районі ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 06 травня 2021 року згідно даних Державного земельного кадастру інформація щодо власника або користувача земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 у відділі відсутня; землевпорядна документація щодо даної земельної ділянки до архіву відділу не надходила (а.с.36).

З копії акту від 23 травня 2020 року, складеного за участю голови вуличного комітету ОСОБА_7 , депутата Лиманської міської ради Каракуц Т.Ю., громадян: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , засвідченого головою мікрорайону, вбачається, що: «домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 є безхазяйним з 2013 року. Подвір`ям ніхто не користується, воно щорічно заростає карантинними рослинами та бур`яном. Будинок на ділянці давно зруйнований, на ділянці не існує жодних будівель. Ніхто із потенційних спадкоємців тривалий час не заявилися і не цікавилися даною ділянкою» (а.с.62).

Згідно з довідкою КП «Бюро технічної інвентаризації» № 768/кл від 02 вересня 2021 року на земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 будівлі та споруди відсутні (а.с.64).

Рішенням Лиманської міської ради Донецької області від 20 серпня 2020 року за № 7/83-6087 «Про надання громадянину ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 » ОСОБА_2 наданий дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 (а.с.26).

Рішенням Лиманської міської ради від 18 березня 2021 року № 8/6-746 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 » затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 ; передана у власність земельна ділянка комунальної власності (кадастровий номер :01:006:0573) загальною площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 за рахунок земель житлової та громадської забудови комунальної власності (а.с.31-33).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 як спадкоємиця нерухомого майна наділена правом на звернення до суду з метою захисту порушеного права в обраний нею спосіб захисту, оскільки факт правомірності користування майном є достатньою підставою для відповідної особи для звернення за захистом цього права. Крім того, позивачкою за цим позовом може бути і неволодіючий власник, а особа, законний інтерес або право якої порушено. Відновленням становища, яке існувало до порушення, є також визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду з наступних підстав.

Згідно із частиною 1 статті 1216, частиною 1 статті 1217 та частиною 1 статті 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина 1 статті 1267 ЦК України).

Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно із частиною 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи, після смерті ОСОБА_3 позивачка ОСОБА_1 як спадкоємиця першої черги прийняла спадщину, про що 04 березня 2014 року подала відповідну заяву нотаріусу.

Таким чином, судом першої інстанції відповідно до встановлених обставин та вимог закону зроблено правильний висновок, що позивачка ОСОБА_1 , прийнявши спадщину, набула право на спадщину, в тому числі на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 . Відсутність у ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину не позбавляє її права на нерухоме майно, що узгоджується із частиною 3 статті 1296 ЦПК України.

Згідно із частиною 1 статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення.

Посилання суду першої інстанції на те, що відповідачем суду не надано належних та допустимих доказів того, що на час прийняття Лиманською міською радою рішення № 8/6 746 будинок АДРЕСА_2 був знищений, а наданий акт від 23 травня 2020 року та довідка КП «Бюро технічної інвентаризації» № 768/кл від 02 вересня 2021 суд не є належними та допустимими доказами цієї обставини узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі № 708/254/18, відповідного до яких умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статті 349 ЦК Украйни є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру. Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.

Також суд вірно зазначив, що довідка КП «Бюро технічної інвентаризації» №768/кл не може бути покладена в обґрунтування рішення міської ради від 18 березня 2021 року, оскільки її видано лише 02 вересня 2021 року. Та оскільки власником земельної ділянки по АДРЕСА_2 з травня 2021 року є ОСОБА_2 , то з цього часу позивачка не може нести відповідальності за стан свого спадкового будинку.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. Підстави, види і порядок відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Згідно із статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Згідно із пунктом 5 Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року у справі № 7-рп/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Відповідно до норм статті 155 Земельного кодексу України - в разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою - такий акт визначається недійсним.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Прийняття органом місцевого самоврядування ненормативного акта породжує виникнення правовідносин, що пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів у сфері земельних правовідносин. Тобто рішення органу місцевого самоврядування є підставою виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків фізичних та юридичних осіб.

У такому разі вимога про визнання рішення незаконним може розглядатись як спосіб захисту порушеного цивільного права згідно із статтею 16 ЦК України, якщо фактично підставою пред`явлення позовної вимоги є оспорювання прав особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. На таку особу, позивача, з урахуванням принципу свободи розпорядження власними процесуальними правами, не можна покладати обов`язок об`єднання вимог про визнання протиправним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та вимог про скасування правовстановлюючих документів на земельну ділянку, укладених (виданих) на підставі такого рішення.

Факт правомірності користування майном є достатньою підставою для відповідної особи для звернення за захистом цього права. Крім того, позивачем за цим позовом може бути і неволодіючий власник, а особа, законний інтерес або право якої порушено. Відновленням становища, яке існувало до порушення, є також визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування.

Аналогічні правові позиції викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду у від 30 червня 2018 року у справі № 932/466/17 та від 19 червня 2018 року у справі № 916/1979/13.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку стосовно того, що позивачка наділена правом на звернення до суду як спадкоємиця нерухомого майна з метою захисту порушеного права в обраний нею спосіб захисту.

Відповідно до частин 1 - 6 статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат; 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Задовольняючи частково вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою був наданий попередній розрахунок суми судових витрат, які вона очікувала понести в зв`язку із розглядом справи в сумі 15908 грн., та складалися з судового збору в розмірі 908 грн.; правничих послуг в розмірі 5000 грн.; представництва адвокатом інтересів в суді першої інстанції в розмірі 10000 грн. (а.с.38-39), та при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 908 грн. (а.с.10). Проте, наявний в матеріалах справи договір про надання правової допомоги, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Виноградською О.В., від 10 червня 2021 року (а.с.43) та розрахункова квитанція №1/9 від 06 вересня 2021 року на суму 15000,00 грн. (а.с.100) не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Однак враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та складності виконаної адвокатом роботи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність зменшення їх розміру та стягнення з відповідача на користь позивачки 7000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою не було доведено належним чином факту оплати витрат адвоката, пов`язаних з наданням правничої допомоги (фактичної сплати), є неприйнятними, оскільки за висновками об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом за умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. При цьому об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 відступила від висновку щодо застосування положень статті 126 ГПК України, викладеного у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2019 року у справі № 906/194/18, про необхідність надання доказів, які підтверджують фактичне здійснення учасником справи витрат на професійну правничу допомогу, для вирішення питання про розподіл судових витрат.

Тобто, висновки суду відповідають встановленим обставинам і ґрунтуються на нормах процесуального закону.

Доводи апеляційної скарги відповідача є ідентичними доводам у відзиві Лиманської міської ради на позовну заяву, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно оцінив докази, що надані сторонами, дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Лиманської міської ради Донецької області залишити без задоволення.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 11 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 січня 2022 року.

Судді І.В. Кішкіна

Г.В. Новікова

О.В. Халаджи