Постанова

Іменем України

31 травня 2022 року

м. Київ

справа № 132/354/20

провадження № 61-21078св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

учасники справи:

позивач (за первісним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідачі (за первісним позовом): ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Калинівська міська рада Вінницької області,

позивачі (за зустрічним позовом): ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ,

відповідачі (за зустрічним позовом): ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмета спору - комунальне підприємство «Житловик»,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 16 серпня 2021 року у складі судді Сєліна Є. В. та постанову Вінницького апеляційного суду від 30 листопада 2021 року в складі колегії суддів: Сала Т. Б., Ковальчука О. В., Панасюка О. С.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Калинівської міської ради Вінницької області про визнання наймачем жилого приміщення, зобов`язання відновлення скасованої реєстрації місця проживання, усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмета спору - комунальне підприємство «Житловик», про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Калинівської міської ради Вінницької області про визнання наймачем жилого приміщення, зобов`язання відновлення скасованої реєстрації місця проживання, усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення.

Позов обґрунтований тим, що в 1988 році йому на склад сім`ї із трьох осіб, яка складалася на той час з нього, його померлої дружини - ОСОБА_5 та його сина ОСОБА_6 територіальним квартирно-експлуатаційним відділом м. Вінниці Міністерства оборони України була розподілена та надана двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , житловою площею 29,39 кв. м. На підставі вказаного рішення та рішення виконавчого комітету Калинівської міської ради народних депутатів від 15 березня 1988 року № 140 був виданий ордер № 1040 на зайняття вищевказаного житлового приміщення та з того часу в квартирі стали проживати він зі своєю дружиною ОСОБА_5 , син ОСОБА_2 зі своєю дружиною.

У зв`язку із сімейними обставинами він з дружиною ОСОБА_5 вирішив тимчасово переїхати проживати в село Сальник Калинівського району Вінницької області, при цьому не знімаючись з реєстраційного обліку в спірній квартирі, в якій залишився проживати син ОСОБА_2 із своєю дружиною ОСОБА_3 та сином ОСОБА_4 .

У 2014 році він випадково дізнався від сина про те, що у 1996 році він без його згоди здійснив приватизацію спірної квартири, у зв`язку із чим власниками квартири стали ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Оскільки він та його дружина ОСОБА_5 своїх часток у приватизованій квартирі не отримали, це змусило його звернутися до суду із позовом про скасування свідоцтва про право власності на житло, який рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 27 вересня 2019 року був задоволений.

Після набрання законної сили цим судовим рішенням позивач 21 листопада 2019 року звернувся до центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Калинівської міської ради Вінницької області для підтвердження реєстрації його в спірній квартирі, на що йому надано довідку про реєстрацію місця проживання від 21 листопада 2019 року № 2006.

Позивач зазначав, що не має у власності ніякого іншого житла та постійного місця проживання. Оскільки його в судовому порядку не визнано таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, то він, маючи намір поновити своє порушене майнове право та вселитись у свою квартиру, через відсутність у нього доступу до квартири, звернувся до невістки ОСОБА_3 із листом про усунення перешкод у користуванні житлом та до 10 січня 2020 року звільнити одну із кімнат квартири, допустивши його для проживання у ній. Відповіді він так і не отримав, через що вимушений звернутися до суду із даним позовом.

Позивач (з урахуванням збільшених позовних вимог) просив:

- зобов`язати відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення до квартири та передачі ключів від неї;

- визнати його наймачем даної квартири, зобов`язавши Калинівську міську раду Вінницької області відновити скасовану реєстрацію місця проживання у цій квартирі.

В травні 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмета спору - комунальне підприємство «Житловик», про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Зустрічний позов мотивований тим, що відповідно до ордеру № 1040, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Калинівської міської ради Вінницької області від 15 березня 1988 року № 140, сім`я у складі ОСОБА_1 , його дружини ОСОБА_5 та їхнього сина ОСОБА_2 заселились в спірну квартиру та зареєструвалися в ній 24 квітня 1988 року. У 1988 році ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_3 , в період якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 . У зв`язку із цим ОСОБА_3 вселилася в спірну квартиру, зареєструвавшись там з 13 червня 1989 року, а ОСОБА_4 з 31 травня 2005 року. В 1992 році ОСОБА_1 та ОСОБА_5 переїхали проживати на постійне місце проживання в село Сальник Калинівського району Вінницької області, де на АДРЕСА_3 та присадибна земельна ділянка. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла.

У 1996 році сім`я із трьох осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 приватизували спірну квартиру. Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 27 вересня 2019 року у цивільній справі № 132/2908/14-ц задоволено позов ОСОБА_1 про скасування рішення щодо приватизації квартири, скасовано свідоцтво про право власності на житло від 01 лютого 1996 року. Таким чином, відновлено статус квартири, як державного житлового фонду.

У 2006 році подружні відносини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 припинені, а шлюб розірвано за рішенням суду від 26 грудня 2006 року.

У 2007 році ОСОБА_2 разом із своїми батьками, коли ОСОБА_3 знаходилась на роботі, вивезли з квартири меблі, побутову техніку та посуд до села Сальник Калинівського району Вінницької області. Проте, ОСОБА_2 ще час від часу з`являвся в квартирі, а з 2013 року остаточно перестав там проживати, однак, залишається зареєстрованим у спірному житловому приміщенні.

21 листопада 2019 року в квартирі зареєструвався ОСОБА_1 , проте дана реєстрація була скасована. Таким чином, оскільки ОСОБА_1 з 11 листопада 1992 року вибув із спірної квартири на інше постійне місце проживання ( АДРЕСА_3 ), то він відповідно до вимог статті 107 ЖК України повинен бути визнаний таким, що втратив право користування квартирою. Крім цього, оскільки і ОСОБА_2 з 2013 року понад шість місяців без поважних причин не проживає в спірній квартирі, то він згідно вимог статті 71 ЖК України втратив право користування нею.

Позивачі за зустрічним позовом просили:

- визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , з 11 листопада 2002 року відповідно до вимог статті 107 ЖК України;

- визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вказаною вище квартирою відповідно до вимог статті 71 ЖК України.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 16 серпня 2021 року, яке залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 30 листопада 2021 року, первісний та зустрічний позови залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що ОСОБА_1 добровільно знявся з реєстрації у спірній квартирі та вибув на постійне проживання до іншого жилого приміщення в іншому населеному пункті, де в передбаченому законом порядку зареєстрував своє місце постійного проживання. ОСОБА_1 після смерті дружини ОСОБА_5 вважається володільцем майна та користувачем субсидії на житлово-комунальні послуги, а відтак його позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні цим жилим приміщенням шляхом вселення до спірної квартири та передачі йому ключів від неї, не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають до задоволення.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в частині визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням відповідно до вимог статті 107 ЖК України суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 добровільно знявся з реєстрації в спірній квартирі та фактично її не займає, а відтак визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням не може призвести до жодних правових наслідків, оскільки в силу закону він є таким, що втратив право користування цим житлом. Також, відмовляючи у задоволенні позову про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням відповідно до статті 71 ЖК України суд виходив з того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин і таких обставин під час розгляду справи позивачі не довели, як і обставин, що ОСОБА_2 втратив інтерес до спірного житла.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині залишення без задоволення позову ОСОБА_4 та ОСОБА_3 скасувати і прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Калинівського районного суду Вінницької області.

07 лютого 2022 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі заявники посилаються на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказують, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18, у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18, від 03 червня 2020 року у справі № 361/6668/15-ц, від 10 червня 2020 року у справі № 344/7064/16-ц та інших.

В касаційній скарзі зазначається, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми статей 71, 107 ЖК України. Судами безпідставно не застосовано роз`яснення, викладені в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» від 12 квітня 1985 року № 2.

Також суди не взяли до уваги докази щодо непроживання відповідача ОСОБА_1 у спірній квартирі без поважних причин. Суди не звернули увагу на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 24 червня 2014 року, яке спростовує доводи щодо створення перешкод позивачами у користуванні квартирою відповідачем ОСОБА_2 .

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 15 березня 1988 року ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Калинівської міської рали народних депутатів № 140 видано ордер на житлове приміщення № 1040 на право заняття житлового приміщення - двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 29,39 кв. м (т. 1 а. с. 10).

Вказане жиле приміщення надано сім`ї у складі трьох осіб: ОСОБА_1 (наймач), ОСОБА_5 (дружина наймача), ОСОБА_2 (син наймача), які були зареєстровані за вказаною адресою 24 квітня 1988 року, що вбачається з особового рахунку № НОМЕР_1 за формою ЖХ-8 та поквартирної картки за формою Б (т. 1 а. с. 11, 87).

20 серпня 1988 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 91, 92).

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були зареєстровані за цією ж адресою у якості членів сім`ї наймача 13 червня 1989 року та 31 травня 2005 року відповідно (т. 1 а. с. 11, 87).

11 листопада 1992 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були зняті з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 та переїхали проживати за іншою адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а. с. 87).

Вінницькою квартирно-експлуатаційною частиною району на підставі розпорядження від 01 лютого 1996 року № 23, відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», було видано свідоцтво про право власності ОСОБА_2 та членів його сім`ї ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 27 вересня 2019 року, яке набрало законної сили 08 листопада 2019 року, в цивільній справі № 132/2908/14-ц за позовом ОСОБА_1 до КЕВ м. Вінниці, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування рішення щодо приватизації квартири скасовано свідоцтво про право власності на житло від 01 лютого 1996 року, а саме - квартиру АДРЕСА_1 , видане керівником Вінницької квартирно-експлуатаційної частини району, згідно розпорядження від 01 лютого 1996 року № 23 (т. 1 а. с. 12-17).

21 листопада 2019 року центром надання адміністративних послуг виконавчого комітету Калинівської міської ради Вінницької області була здійснена реєстрація місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою від 22 листопада 2019 року № 2006.

Висновком комісії центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Калинівської міської ради Вінницької області від 21 листопада 2019 року № 1: скасовано реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; скасовано зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 ; визначено внести зміни до паспорта громадянина України ОСОБА_1 та до заяви про реєстрацію місця проживання; вилучити довідку № 2006 про реєстрацію місця проживання, видану 21 листопада 2019 року відділом «Центр надання адміністративних послуг»; повернути довідку № 1772 про реєстрацію місця проживання, видану 18 листопада 2019 року Сальницькою сільською радою Калинівського району Вінницької області; надіслати на ім`я ОСОБА_1 повідомлення встановленої форми (т. 1 а. с. 138).

Головним спеціалістом центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Калинівської міської ради Вінницької області Харчук Л. М. винесено повідомлення про скасування реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи від 21 листопада 2019 року № 01-26-727 (т. 1 а. с. 90).

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб КП «Житловик» Калинівської міської ради від 14 травня 2020 року № 398, до складу сім`ї/зареєстрованих на АДРЕСА_1 входять: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 56)

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У касаційній скарзі скаржники оскаржують рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції у частині залишення без задоволення позову ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , таким чином Верховним Судом переглядається рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції лише у вказаній частині.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

За правилом статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

У частині першій статті 71 ЖК України зазначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, зокрема, тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання (пункт 2 частини третьої статті 71 ЖК України).

Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК України, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.

Відповідно до статті 107 ЖК України наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року зазначається, що відповідно до статті 107 ЖК України наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це.

На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Верховний Суд наголошує на тому, що за правилами частини другої статті 107 ЖК України особа втрачає право користування житловим приміщенням з дня вибуття з нього, натомість за правилами статті 71 ЖК України особа вважається такою, що втратила право користування житловим приміщенням з моменту набрання відповідним рішенням суду законної сили, оскільки саме суд має встановити відсутність у такої особи поважних причин відсутності за місцем попереднього проживання, саме з чим і пов`язується втрата права користування житлом.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 добровільно знявся з реєстрації місця проживання у спірній квартирі з 11 листопада 1992 року, в ній не проживає, державна реєстрація скасована.

Відповідно до вказаного, суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили, що необхідності визнання ОСОБА_1 в судовому порядку таким, що втратив право користування житловим приміщенням немає, оскільки вибуття особи на постійне проживання в інше приміщення свідчить про автоматичну втрату права користування приміщенням з наступного дня після такого вибуття, оскільки передбачається, що особа набула право користування іншим житлом. А отже, дослідження наступних обставин після вибуття особи за іншим місцем проживання не впливає на оцінку втрати особою права користування спірним житлом

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 761/44727/16-ц.

Встановлено, що ОСОБА_1 не будучи зареєстрованим в спірній квартирі та не проживаючи в ній, не порушує права позивачів за зустрічним позовом, які просять визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази, які встановлюють на основі достовірних даних строк відсутності відповідача ОСОБА_2 у спірній квартирі та інформацію щодо причин його не проживання у спірному приміщенні. Наявності у власності ОСОБА_2 іншого житла судами не встановлено.

Сам факт непроживання ОСОБА_2 у вказаній квартирі не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до статті 71 ЖК України підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є не проживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин.

Посилання в касаційній скарзі на те, що судом апеляційної інстанції не враховано висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18, у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18, від 03 червня 2020 року у справі № 361/6668/15-ц, від 10 червня 2020 року у справі № 344/7064/16-ц та іншихє безпідставними, оскільки висновки у цій справі і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині вирішення зустрічного позову залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 16 серпня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 30 листопада 2021 року в частині вирішення зустрічного позову залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
І. В. Литвиненко
Є. В. Петров