Справа №451/247/22
Провадження №2/463/1040/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2022 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді: Стрепка Н.Л.,

з участю секретаря судового засідання: Онишкевича О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справуза позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-

в с т а н о в и в:

23 лютого 2022 року в провадження Радехівського районного суду Львівської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , подана від її імені адвокатом Посікірою Романом Романовичем, що діє на підставі ордеру серії ВС №1128901 від 21 лютого 2022 року, про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису від 2 червня 2021 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, зареєстрованого в реєстрі за №81843, а також про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат.

Позов мотивує тим, що 16 травня 2019 року між ОСОБА_1 та АТ «Альфа Банк» було укладено кредитний договір №491004920. На підставі договору факторингу №1 від 30 листопада 2020 року AT «Альфа Банк» відступило право вимоги за кредитним договором ТОВ «ФК «Ел.Ен. Груп». На підставі договору факторингу №01/12-1 від 1 грудня 2020 року ТОВ «ФК «Ел.Ен. Груп» відступило право вимоги за кредитним договором ТОВ «Росвен Інвест Україна». 2 червня 2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №81843, за яким на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» стягнуто 14 160,97 грн. в тому числі: заборгованість за тілом кредиту - 7 857,97 грн.; заборгованість за відсотками та комісією - 3 153,00 грн.; заборгованість за пенею- 2 800,00 грн.; за вчинення цього виконавчого напису нотаріусом на підставі статті 31 Закону України «Про нотаріат» стягнуто плати зі стягувача, яка підлягає стягненню з боржника на користь стягувача. Вказує, що при вчиненні зазначеної нотаріальної дії приватний нотаріус керувався ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та п. 2 Переліку документів, за якими стягнення провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Стягнення заборгованості проводилось за період з 2 грудня 2020 року по 2 червня 2021 року. Позивач вважає, що даний виконавчий напис є незаконним та повинний бути визнаний таким, що не підлягає виконанню. Зокрема звертає увагу на те, що станом на дату вчинення спірного виконавчого напису нотаріуса чинне законодавство не передбачало умов та підстав для вчинення виконавчого напису при поданні кредитного договору, викладеного в простій письмовій формі. У даному спорі приватний нотаріус вчинив виконавчий напис на підставі норми (п. 2 вищенаведеного Переліку), яку рішенням суду визнано незаконною та нечинною, а учинення виконавчого напису на підставі нотаріально непосвідчених письмових договорів чинним законодавством станом на 2 червня 2021 не передбачалось. Окрім того розмір заборгованості, визначений відповідачем у заяві про вчинення виконавчого напису, не є безспірним, позивача не було повідомлено про звернення з заявою про вчинення виконавчого напису. Вказує, що захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, шляхом надіслання стягувачем письмової вимоги до боржника про усунення порушень. При цьому зі змісту виконавчого напису достовірно не вбачається те, що дійсно на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, та що вищезазначена заборгованість складалася саме з такого розміру, як зазначено у виконавчому написі. Позивач зазначає, що відповідач не надіслав письмової вимоги до боржника про усунення порушень, що на його думку свідчить про відсутність безспірності заборгованості при вчиненні такого виконавчого напису, звертаючи увагу на те, що відповідно до правових висновків Верховного Суду належним доказом надіслання документів може бути опис вкладення разом з розрахунковим документом, а факт отримання підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Відтак оскільки нормами чинного законодавства України передбачено такий спосіб захисту порушеного права як визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, ним подано даний позов до суду.

Ухвалою Радехівського районного суду Львівської області від 24 лютого 2022 року матеріали позову скеровано за підсудністю до Личаківського районного суду м. Львова, оскільки вказана позовна заява підлягає розгляду судом за місцем виконанням виконавчого напису, а згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження від 10 лютого 2022 року така виконується приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким Ігорем Мироновичем, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Грабовського, буд. 11, оф. 104, яка належить до територіальної підсудності Личаківського районного суду м. Львова.

Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова 28 березня 2022 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких було визначено суддю Стрепка Н.Л.

Ухвалою суду від 29 березня 2022 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання у такій.

Також ухвалою суду від 29 березня 2022 року в порядку забезпечення позову зупинено стягнення на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Є.М. від 2 червня 2021 року №81843 у виконавчому провадженні №68610569 щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна».

11 травня 2022 року на електронну адресу суду надійшла заява представника позивача Посікіри Р.Р. про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, згідно з якою просить стягнути з ТОВ «Росвен Інвест Україна» на користь ОСОБА_1 15 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу (послуги адвоката).

Подану заяву мотивує тим, що між позивачем та Адвокатським бюро Романа Посікіри укладено договір про надання професійної правничої допомоги №21/02-22 від 21 лютого 2022 року., згідно з яким бюро в особі адвоката Посікіри Р.Р. надає позивачу професійну правничу допомогу у даній справі. Згідно з п. 6.1. вказаного договору винагорода адвоката за надання послуг згідно цього договору визначена сторонами згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» з урахуванням складності справи, зайнятості адвоката, економічної вигоди для клієнта та його господарської діяльності, а саме шляхом встановлення фіксованої суми гонорару у розмірі 15000 грн. за усі послуги з представництва Клієнта в суді першої інстанції та пов`язані із такими. Відповідно до п. 2.2. договору адвокатська правова допомога (юридичні послуги) полягає у наданні клієнту послуг у цивільній справі за позовом клієнта до ТОВ «Росвен Інвест Україна» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до п. 6.3. договору частина гонорару в сумі 15 000 грн. за усі послуги з представництва клієнта в суді першої інстанції сплачується клієнтом не пізніше ніж через 5 днів після набрання законної сили рішенням суду першої інстанції.

В судове засідання 31 травня 2022 року позивач не з`явилась, представник позивача ОСОБА_2 11 травня 2022 року подав на електронну адресу суду заяву, відповідно до якої розгляд справи просить провести без участі позивача та її представника.

Представник відповідача ТОВ «Росвен Інвест Україна», будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судових засідань, в тому числі шляхом розміщення оголошень про його виклик на офіційному веб-сайті судової влади України, в такі 28 квітня 2022 року, 11 травня 2022 року та 31 травня 2022 року не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзиву на позов, клопотання про відкладення розгляду справи чи будь-яких інших клопотань до суду не подав.

Третя особа приватний нотаріус Київського МНО Остапенко Є.М. в судові засідання 28 квітня 2022 року, 11 травня 2022 року та 31 травня 2022 року також не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце проведення таких. 9 лютого 2022 року на електронну адресу суду надійшов лист третьої особи згідно з яким просить розглядати справу у його відсутність та винести рішення згідно чинного законодавства України. Інша третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Пиць А.А. про причини неявки не повідомив, письмових пояснень чи клопотання про відкладення розгляду справи не подав.

За таких обставин, відповідно до ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності сторін у справі та ухвалити заочне рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що 2 червня 2021 приватним нотаріусом Київського МНО Остапенком Є.М. було вчинено виконавчий напис №81843 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» грошових коштів в сумі 14 160,97 грн.

Так згідно представленої позивачем та долученої до матеріалів справи копії виконавчого напису вбачається, що таким було вирішено стягнути з ОСОБА_1 невиплачені в строк грошові кошти на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна», якому ТОВ «ФК «Ел.Ен. Груп» відступило право вимоги на підставі договору факторингу №01/12-1 від 1 грудня 2020 року, якому в свою чергу AT «Альфа Банк» на підставі договору факторингу №1 від 30 листопада 2020 року відступило право вимоги за кредитним договором №491004920 від 16 травня 2019 року, укладеним між АТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 . Задовлено вимоги ТОВ «Росвен Інвест Україна» та стягнуто з ОСОБА_1 за період з 2 грудня 2020 року по 2 червня 2021 року включно суму у розмірі: 7 857,97 грн. заборгованість за тілом кредиту; 3 153 грн. заборгованість за відсотками та комісією; 2 800 грн. заборгованість за пенею; за вчинення цього виконавчого напису нотаріусом на підставі статті 31 Закону України «Про нотаріат» стягнуто плати зі стягувача, яка підлягає стягненню з боржника на користь стягувача. Загальна заборгованість боржника становить 14 160,97 грн. (а.с. 8).

На підставі вказаного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким І.М. розпочато виконавче провадження № 68610569, про що 10 лютого 2022 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с. 15-16). 18 лютого 2022 року приватним виконавцем у рамках даного виконавчого провадження винесено постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на кошти ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів у розмірі 16144,3 грн. (а.с. 17-18).

Звертаючись до суду з вимогою про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позивач обґрунтовує мотивованість та підставність заявлення такої тим, що вказаний виконавчий напис вчинено нотаріусом всупереч вимогам чинного законодавства та з порушення процедури вчинення такого. Крім того, позивач не визнає суму заборгованості, зазначену у виконавчому написі.

Оцінюючи вказані покликання сторони позивача на предмет їх відповідності обставинам справи та вимогам чинного законодавства суд виходить з наступного.

У статтях 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першої статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»).

Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»).

Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

У відповідності до позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленої в постанові від 6 травня 2020 року у справі № 320/7932/16-ц (провадження № 61-38989св18), сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

У відповідності до правового висновку, висловленого у п. 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557 цс 19), вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постановах від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18) з подібних правовідносин, відступати від яких немає підстав.

Таким чином, ознакою безспірності вимоги є відсутність заперечень боржника щодо заборгованості та її розрахунку, а також відсутності будь-яких суперечностей у поданих документах. На підтвердження безспірності заборгованості нотаріусу мають бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимог кредитора. Тобто, нотаріус повинен упевнитися в розумінні боржником пред`явлених до нього вимог і визнання їх. Документом, що підтверджує такий факт, є отримання боржником вимоги стягувача з підписом боржника про його отримання.

Як вже зазначалось вище 2 червня 2021 приватним нотаріусом Київського МНО Остапенком Є.М. було вчинено виконавчий напис №81843 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» грошових коштів в сумі 14 160,97 грн.

З наявної копії зазначеного виконавчого напису вбачається, що такий було видано нотаріусом зокрема на підставі пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року. Зазначений пункт - «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» передбачає документи, що додаються для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями.

При цьому як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21), постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» визнано незаконною та нечинною в частині, зокрема щодо доповнення Переліку документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, в зазначеній частині втратила чинність 22 лютого 2017 року з набранням законної сили вказаною вище постановою Київського апеляційного адміністративного суду. Оскільки постанову № 662 в судовому порядку визнано незаконною та нечинною в частині пункту 2 Переліку, то кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

З наведеного вбачається, що вчиняючи 2 червня 2021 року виконавчий напис № 81843 приватний нотаріус Київського МНО Остапенком Є.М. неправомірно керувався пунктом 2 Переліку документів у редакції постанови № 662, яка на той час уже була нечинною згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. При цьому з матеріалів справи вбачається, що за зазначеним виконавчим написом нотаріуса з позивача на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна», стягується заборгованість за кредитним договором №491004920 від 16 травня 2019 року, укладеним між АТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 . Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Відомостей на підтвердження того, що позивачу (боржнику) було надіслано письмову вимогу про усунення порушення виконання зобов`язання, стороною відповідача суду не представлено, а відтак в цій частині суд надає віри покликанням позивача, зазначеним у позовній заяві про те, що такої вимоги позивач не отримувала.

Крім того, детального розрахунку заборгованості, яка стягується з позивача по виконавчому написі, суду не представлено. Відсутні у справі й докази на підтвердження безспірності заборгованості боржника.

Зважаючи на вищенаведене суд приходить до висновку, що заявлений позов є обґрунтованим та підставним, а відтак підлягає задоволенню.

Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Також у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат.

Оскільки позов задоволено в повному обсязі, а позивач звільнена від сплати судового збору, то з відповідача у відповідності до ст. 141 ЦПК України на користь держави підлягає стягненню судовий збір, що мав би бути сплечений позивачем на загальну суму 1488,6 гривень, з яких 992,4 гривень за подання позовної заяви та 496,2 гривень заяви про забезпечення позову.

Окрім того представник позивача просить стягнути з відповідача в користь позивача витрати на професійну правничу допомогу, що будуть понесенні останнім у зв`язку з розглядом даної справи.

Згідно з ч. 1-2 ст. 137 ЦПК України витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому згідно з частинами 3-4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Окрім того при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

При цьому Верховний Суд у постанові від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19 зазначив, що у разі встановлення адвокатом та клієнтом фіксованого розміру гонорару детальний опис робіт виконаних під час надання правової допомоги не потрібен. А в постанові від 15 червня 2021 року №159/5837/19 Верховний Суд наголосив, що витрати за надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу незалежно від того чи їх уже фактично сплачено адвокату.

Також у своїй постанові від 19 липня 2021 року у справі № 910/16803/19 Верховний Суд зазначив, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Так 21 лютого 2022 року позивачем ОСОБА_1 та Адвокатським бюро Романа Посікіри укладено договір про надання професійної правничої допомоги №21/02-22 (а.с. 50-52), згідно з 2.1. якого адвокатську правову допомогу на підставі даного договору від імені бюро надає адвокат Посікіра Р.Р., а відповідно до п. 2.2. дана допомога полягає у наданні клієнту послуг у цивільній справі за позовом клієнта до ТОВ «Росвен Інвест Україна» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

При цьому згідно з п. 6.1. вказаного вище договору винагорода адвоката за надання послуг згідно цього договору визначена з урахуванням складності справи, зайнятості адвоката, економічної вигоди для клієнта та його господарської діяльності, а саме шляхом встановлення фіксованої суми гонорару, зокрема у розмірі 15000 грн. за усі послуги з представництва клієнта в суді першої інстанції та пов`язані із такими. А вдповідно до п. 6.3. договору частина гонорару в сумі 15 000 грн. за усі послуги з представництва клієнта в суді першої інстанції сплачується клієнтом не пізніше ніж через 5 днів після набрання законної сили рішенням суду першої інстанції.

Пунктом 6.5. договору визначено, що факт надання правової допомоги клієнту підтверджується актами приймання-передачі наданих послуг на вимогу клієнта, що підписуються сторонами. Так 6 травня 2022 року Адвокатським бюро Романа Посікіри та клієнтом ОСОБА_1 складено акт прийому-передачі наданих послуг до договору про надання професійної правничої допомоги №21/02-22 від 21 лютого 2022 року, згідно з яким послуги, передбачені договором виконавцем буди надані, а замовником прийняті (а.с. 53).

Відтак, з врахуванням наведеного вище, позивачем за надані послуги з професійної правничої допомоги має бути сплачено Адвокатському бюро Романа Посікіри 15000 гривень. Водночас враховуючи те, що розгляд даної справи здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження, в такому було призначено лише три судові засідання, в жодному з яких представник позивача участі не приймав та розгляд справи здійснюється за відсутності сторін у справі, а також враховуючи те, що оспорюваним виконавим написом з позивача було стягнуто на користь відповідача 14 160,97 грн., суд приходить до переконання, що заявлена стороню позивача сума витрат на надання правової допомоги у розмірі 15 000 грн. є неспівмірною складності справи та непропорційною до предмету спору з урахуванням ціни позову, а тому таку слід зменшити та стягнути з відповідача на користь позивача 5 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76-80, 137, 141, 223, 259, 263, 264, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 81843, виданий 2 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» заборгованості на загальну суму 14 160 (чотирнадцять тисяч сто шістдесят) гривень 97 (дев`яносто сім) копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» в користь держави 1 488 (одну тисячу чотириста вісімдесят вісім) гривень 60 (шістдесят) копійок судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» в користь ОСОБА_1 5 000 (п`ять тисяч) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Заочне рішення може бути переглянуте за письмовою заявою відповідача, яка подається до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової кратки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», місцезнаходження: 03126, м. Київ, б-р Вацлава Гавела, 6, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 37616221.

Третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Мала Житомирська, 6/5, номер свідоцтва 7921.

Суддя: Стрепко Н.Л.