Справа № 462/6247/21 Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д.
Провадження № 22-ц/811/478/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: представника апелянта - адвоката Андрухів Ю.О., третьої особи - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівської міської ради, треті особи на стороні позивача: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю, -

в с т а н о в и в:

В серпні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Львівської міської ради, треті особи на стороні позивача: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що він є власником 1/6 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Окрім нього співвласниками вказаної квартири відповідно до свідоцтва про право власності являлись ОСОБА_4 (його дід), ОСОБА_5 (бабуся), ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_7 (донька), ОСОБА_3 (син) - по 1/6 часток квартири кожен. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дідусь - ОСОБА_4 , спадкова справа після смерті якого не заводилась. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його бабуся - ОСОБА_5 , після смерті якої заведено спадкову справу. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його дружина ОСОБА_6 , після смерті якої заведено спадкову справу, спадкоємцями за законом являється він та їх діти ОСОБА_1 , ОСОБА_3 - треті особи у справі. Після померлих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишилось нерухоме майно у вигляді двох часток по 1/6 в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала їм на підставі Свідоцтва на право власності № НОМЕР_1 від 15.07.1996 р. Після їхньої смерті він проживає у спірній квартирі, підтримує її в належному стані, сплачує комунальні платежі, проводить поточний ремонт, а отже вже більше 19 років відкрито володіє частками померлих діда і баби. Його мати ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в 1968 році покинула місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , і з тих пір про її існуванні немає жодних відомостей, припускають, що вона померла закордоном. В травні 2021 року він звернувся до Четвертої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі ОСОБА_5 , вважаючи, що фактично прийняв спадщину у вигляді 1/6 належної їй частки у квартирі та 1/6 частки, яка належала ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , однак 06.07.2021 року постановою державного нотаріуса Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Ярошенко Ж.С. у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було відмовлено з тих підстав, що відповідно до норм законодавства, яке діяло на момент смерті спадкодавців ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , він, як внук, не мав права на спадок, а також в зв`язку з тим, що на даний час відсутні відомості про смерть його матері ОСОБА_9 . У зв`язку з наведеним та тим, що він не був обізнаний про неможливість спадкування після смерті баби і діда та вважав, що має право на їхні частки, а також у зв`язку із тим, що 19 років він безперервно із своєю родиною проживає в квартирі, сплачує комунальні послуги, робить поточний ремонт, тому вважає, що набув право власності на 1/3 частини вказаної квартири за набувальною давністю після смерті дідуся та бабусі та просить позов задоволити.

Просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29 грудня 2021 року у позові ОСОБА_2 до Львівської міської ради, треті особи на стороні позивача: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю - відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Вказане рішення суду оскаржив ОСОБА_2 .

В своїй апеляційній скарзі на рішення суду покликається на те, що рішення суду незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що призначивши розгляд справи у спрощеному провадженні, суд не дав можливості третім особам ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , особисто засвідчити, що вони не мають права на визнання за ними права власності за набувальною давністю на спірну частку у квартирі, та не заперечують про визнання права власності на майно за позивачем. Також позбавив позивача і сторони надати пояснення та обґрунтувати свою позицію по суті справи.

Крім того, вважає, що ним надано суду достатні докази того, що його мати ОСОБА_8 як спадкоємець 1 черги після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не прийняла спадщину.

Враховуючи наведене просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задоволити.

У судове засідання 30 травня 2022 року належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи представник Львівської міської ради, ОСОБА_3 не з`явились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання представника Львівської міської ради, ОСОБА_3 , і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта - адвоката Андрухів Ю.О., третьої особи - ОСОБА_1 на підтримання вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 всупереч вимогами закону не довів сукупності обставин, які є підставою для визнання права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Матеріалами справи та судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 23.03.1987 року по 19.08.2021 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , а з 19.08.2021 року по день звернення до суду з позовом, за адресою: АДРЕСА_3 та є співвласником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 15.07.1996 року та копією паспорта позивача.

Відповідно до вказаного свідоцтва, окрім позивача, співвласниками вказаної квартири на праві спільної сумісної власності були ОСОБА_4 (дідусь позивача), ОСОБА_5 (бабуся), ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_7 (донька), ОСОБА_3 (син).

Згідно із будинковою книгою квартири АДРЕСА_1 , в такій були/є зареєстровані - ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , яка померла, ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , який помер.

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , спадкова справа після його смерті якого не заводилась.

ІНФОРМАЦІЯ_6 померла ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , після смерті якої за заявою позивача 27.05.2021 року була заведена спадкова справа.

Із матеріалів спадкової справи № 326 за 2021 рік, заведеної після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач був онуком померлих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та сином їхньої доньки - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

06 липня 2021 року постановою державного нотаріуса Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Ярошенко Ж.С. у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було відмовлено з підстав, що відповідно до норм законодавства яке діяло на момент смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , позивач, як внук, не мав права на спадок, а також в зв`язку з тим, що на даний час відсутні відомості про смерть його матері ОСОБА_9 .

ІНФОРМАЦІЯ_7 померла ОСОБА_6 , однак з відповіді завідувача Другої Львівської державної нотаріальної контори Г.В. Палажій, вих. 1126/01-16 від 01.09.2021 року, спадкова справа після її смерті не заводилась.

З кореспонденції ЛКП «Львівспецкомунтранс», ЛМКП «Львівводоканал», ТОВ «Львівенергозбут», АТ «Львівгаз» вбачається, що особові рахунки квартири АДРЕСА_2 відкриті на ім`я позивача.

Статтею 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з частинами 1, 4 статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Тобто, має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном на початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, для таких спорів важливо, щоб позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 по справі №910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 326 за 2021 рік заведеної після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач був онуком померлих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та сином їхньої доньки - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . ОСОБА_9 як спадкоємиця першої черги не прийняла спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_5 та батька ОСОБА_4 , не подавала заяву про прийняття спадщини, місцезнаходження її невідоме.

Згідно будинкової книги, мати позивача ОСОБА_8 не була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 .

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що позивачем доведено, що його мати ОСОБА_8 , як спадкоємець 1 черги після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , не прийняла спадщину відповідно до вимг ст.. ст.. 548, 549 ЦК України від 1963 року (чинного на час смерті спадкодавців).

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції встановив, що позивач все своє життя проживає в спірній квартирі, майном володіє відкрито, після смерті бабусі та дідуся дбав про майно, оплачував комунальні послуги,

Окрім того, матеріали справи не містять доказів належності спірного майна до державної, комунальної чи приватної власності, доказів заволодіння позивачем спірним майном злочинним шляхом чи способом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі чи того, що у позивача наявний умисел причинити шкоду іншій особі. Таким чином, наведене дає підстави вважати позивача добросовісним володільцем спірного нерухомого майна.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач є користувачем та володільцем 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 , який добросовісно, відкрито, безперервно володіє зазначеним майном.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010).

Згідно з п. 2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задоволити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_2 задоволити.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_4 право власності за набувальною давністю на 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 01.06.2022 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.