Дата документу 01.06.2022 Справа № 334/2389/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/2389/20 Головуючий у 1 інстанції: Турбіна Т.Ф.
Провадження № 22-ц/807/388/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С

Подліянової Г.С.

за участі секретаря: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Нінчук-Худякової Олени Миколаївни на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування, Служба (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідачі є батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає разом з позивачкою (його бабусею), перебуває на її утриманні. Протягом двох років відповідачі не приймають жодної участі у вихованні дитини, в її матеріальному забезпечення, не проявляють батьківської турботи, ведуть аморальній спосіб життя: пиячать, не працюють, жорстоко поводяться з сином, вчиняють відносно сина злочини та адміністративні правопорушення. Вказує, що вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.02.2020 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.126-1 КК України, за вчинення домашнього насильства відносно малолітнього сина. Мати дитини - ОСОБА_3 також не реагує на прохання кинути пити, працевлаштуватись, займатись вихованням сина. ОСОБА_3 була притягнута до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 184 КУпАП за те, що належним чином не виконує батьківські обов`язки.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд позбавити відповідачів батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з кожного з них аліменти на утримання дитини у розмірі 5000,00 грн., починаючи стягнення з дня звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь особи, на утриманні якої буде знаходитись малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1000,00 грн. щомісячно, починаючи стягнення з 18.05.2020 року і до повноліття дитини.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь держави судовий збір у сумі 1681,60 грн.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів - відмовлено. Попереджено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків по відношенню до дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Покладено на Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов`язків по відношенню до дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Нінчук-Худякової О.М. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду шляхом задоволення позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього ОСОБА_4 та стягнення аліментів на його утримання.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що висновки суду першої інстанції суперечать доказам, наданим під час розгляду справи у першій інстанції. Апелянт вважає, що суд прийшов до помилкового висновку про те, що матір дитини намагається відновити нормальні стосунки з малолітнім сином та проявляє інтерес до нього, оскільки відповідач не надала жодних переконливих доказів на підтвердження цим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 заперечила проти доводів апелянта. Зазначила, що позивач перешкоджає доступу до дитини та чинить інші перешкоди у спілкуванні з малолітнім сином та у прийнятті участі у його вихованні. Стверджує, що змінила ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків.

Представник органу опіки та піклування в ході апеляційного розгляду підтримав наданий суду висновок щодо необхідності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього ОСОБА_4 .

Частиною 1 статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року № 186/1743/15-ц зазначено, що у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення суду першої інстанції оскаржено лише в частині, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_3 відносно малолітнього сина ОСОБА_4 та стягнення з неї аліментів на утримання дитини. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржено, тому апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та її адвоката Нінчук-Худякову О.М., які підтримали апеляційну скаргу, пояснення відповідача ОСОБА_3 , яка заперечувала проти скарги, з урахуванням пояснень адвоката ОСОБА_3 - Дьякової Т.В. у іншому засіданні, думки малолітнього ОСОБА_4 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у позові в частині позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, суд першої інстанції виходив із того, що такий захід не буде відповідати інтересам дитини та стимулюванню матері щодо належного виконання своїх обов`язків. Зазначено, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Проаналізувавши всі надані докази по справі у їх сукупності, виходячи із конкретних встановлених на їх підставі обставин та приймаючи до уваги, що висновок органу опіки щодо матері дитини ґрунтується на доказовій базі, яка стосується обставин 2018-2019рр., але не містить жодних висновків, чи мала ОСОБА_3 достатньої можливості брати участь у вихованні та утриманні дитини, яким чином позбавлення її батьківських прав захистить інтереси дитини, і враховуючи, що на час ухвалення рішення у справі відповідачка усвідомила можливість втрати дитини та проявляє інтерес до неї, намагається відновити нормальні стосунки з малолітнім сином, суд дійшов висновку, що слід відмовити в задоволенні позову про позбавлення її батьківських прав, попередивши відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання свого малолітнього сина, до виконання батьківських обов`язків по відношенню до нього, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.

В апеляційній скарзі позивач та її представник посилаються на те, що суд дійшов до неправильного висновку в частині відмови у позбавленні батьківських прав ОСОБА_3 відносно ОСОБА_4 , без ретельного дослідження матеріалів справи щодо того, що матір не займається вихованням дитини та не приділяє їй належної батьківської уваги та турботи.

В судовому засіданні апеляційного суду сторона позивача зазначила, що за весь час слухання справи відповідач не намагалась виправити ситуацію та почати займатись вихованням дитини, матеріального забезпечення дитині не надавала, до школи не з`являлась, належних умов для проживання дитини не створила. Тобто взагалі не змінила своєї поведінки, продовжуючи пиячити, на роботу не влаштувалась. Тому вважають, що є достатні підстави для задоволення їх апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_3 вказувала, що матір ОСОБА_1 перешкоджає їй спілкуватись з сином, до будинку не пускає, тому вона не має змоги виправити становище. Пояснила, що до липня 2021р. вона працювала неофіційно на будівництві, а з липня 2021р. тимчасово не працювала, планувала влаштуватись на роботу на завод, але цьому зашкодило введення воєнного стану в Україні. З березня 2022р. працює прибиральницею у торговій мережі, має невеликий розмір заробітної плати.

Колегія суддів вважає вказані доводи апеляційної скарги обґрунтованими з огляду на наступне.

Стаття 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно зі ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 150 СК України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Відповідно до ч.1 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно із ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов`язків по вихованню. Належить також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо.

Згідно з п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК ( 2947-14 ). Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язкам.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками

В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

Встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який був розірваний рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03.02.2015.

Від шлюбу мають малолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія № НОМЕР_1 (а.с.8).

Позивачка ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 та, відповідно, бабою малолітнього ОСОБА_4 . Наразі малолітня дитина проживає разом з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 . За цією ж адресою зареєстрована відповідачка ОСОБА_3 , однак на теперішній час фактично за вказаною адресою не мешкає.

Згідно із поясненнями сторін, через деякий час після розірвання шлюбу відповідачі у справі примирилися та почали жити разом за адресою: АДРЕСА_2 . Дитина проживала з народження спочатку з батьками, але з часом стала проживати з бабою, оскільки батьки неналежним чином виконували свої батьківські обов`язки.

Малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку у службі (управління) у справах дітей Запорізької міської ради як дитина, яка опинилась у складних життєвих обставинах.

Листом служби (управління) у справах дітей по Дніпровському району Запорізької міської ради «Про фізичне насильство над малолітнім ОСОБА_4 » від 27.08.2019 року зазначено, що 27 серпня 2019 року до районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району звернулася ОСОБА_1 з приводу домашнього насильства над малолітнім онуком ОСОБА_4 . Зокрема, зазначено, що у родині між батьками відбуваються бійки та сварки в присутності ОСОБА_4 , у зв`язку з чим малолітній фактично мешкає разом з бабусею за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15).

Відповідно до листа Запорізького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді «Про проведену роботу» від 05.09.2019 року за вих. № 2438/03-Д, родина ОСОБА_2 мешкає у власному 2-кімнатному будинку, санітарно-гігієнічний стан помешкання незадовільний та потребує ремонту. Дитячого одягу та речей майже не було. Під час обстеження у помешканні був ОСОБА_2 . У процесі спілкування із ОСОБА_2 чоловік повідомив, що працює будівельником та завдяки своїй роботі не зловживає спиртними напоями, так як це карається керівництвом, проте може на вихідних вжити невелику кількість слабоалкогольних напоїв. Щодо інциденту, який стався 19.08.2019, повідомив, що під час святкування дня народження дружини, будучи у стані легкого алкогольного сп`яніння разом із нею, він ненавмисно взяв сина за зламану руку. Також чоловік повідомив, що має напружені стосунки із колишньою тещею, проте через зайнятість на роботі вихованням дитини переважно займалася вона, ОСОБА_4 часто залишався у будинку ОСОБА_1 (а.с.18).

Відповідно до листа відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради від 10.09.2019 року за вих. № 0103/1079, 02.09.2019 р. спеціалістами Запорізького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді було проведено соціальне обстеження батьків за адресою: АДРЕСА_2 . За інформацією центру, санітарно-гігієнічний стан помешкання незадовільний та потребує ремонту. З батьком дитини - ОСОБА_2 проведена бесіда, громадянин пояснив, що ненавмисно взяв сина за зламану руку. Також зазначив, що вихованням сина переважно займається наразі бабуся - ОСОБА_1 . У будинку бабусі також було обстежено умови проживання родині ОСОБА_1 , де встановлено, що малолітній дійсно мешкає із нею (а.с.17).

09 вересня 2019 року спеціалістами відділу по Дніпровському району був здійснений повторно вихід за двома адресами, але батьків вдома не було, до будинку доступу не має. За місцем проживання бабусі ОСОБА_1 проведено обстеження умов проживання малолітнього ОСОБА_4 . Встановлено, що санітарно-гігієнічні умови у будинку задовільні, усі умови для виховання, розвитку та проживання дитини створені належним чином.

Спеціалісти відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради запросили батьків до відділу служби для продовження проведення відповідної роботи з метою соціального захисту малолітньої дитини (а.с.17

зворот).

Згідно із постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01.11.2019р., ОСОБА_3 притягувалася до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 184 КУпАП за невиконання батьківських обов`язків по вихованню малолітнього сина ОСОБА_4 (а.с.10).

Встановивши вказані обставини, суд вважав, що на теперішній час підстав для позбавлення батьківських права ОСОБА_3 не мається, оскільки вона не втратила інтересу до виховання дитини, а такий крайній захід не буде відповідати інтересам дитини.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд звернув увагу на те, що у статті 12 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому цим поглядам приділяється належна увага відповідно до її віку та зрілості. Зокрема, із цією метою дитині надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Також суд касаційної інстанції роз`яснив, що тлумачення частини другої статті 171 СК України свідчить, що вона закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить і вирішення спору про позбавлення батьківських прав (ст.164 СК України) (постанова Верховного Суду від 03.05.2018, справа №214/1048/15-ц).

У постанові Верховного Суду від 24.04.2019 р., справа №300/908/17, зазначено, що права батьків відносно дитини є похідними від прав дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, перш за все повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а тільки потім - права батьків. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав.

У ході апеляційного розгляду 26 січня 2022 року представником відповідача - адвокатом Дьяковою Т.В. було наголошено, що судом першої інстанції не було заслухано думки дитини ОСОБА_4 , яка в силу свого віку взмозі давати суду пояснення з приводу позбавлення батьківських прав його матері щодо нього.

З урахуванням думки учасників процесу, у судове засідання було викликано малолітнього ОСОБА_4 у супроводі бабусі ОСОБА_1 .

Видаливши із зали суду матір ОСОБА_3 та бабусю ОСОБА_10 , суд заслухав пояснення малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З приводу позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_3 відносно нього малолітній ОСОБА_4 пояснив, що проживає із бабусею приблизно п`ять років. До бабусі перейшов жити сам через те, що батьки напивалися і дралися щоночі та майже кожного дня. У зв`язку із цим він почував себе погано та не хотів жити разом із батьками. З мамою не спілкувався, та на теперішній час стосунки з мамою не налагодились. Мама дзвонила йому останній раз півроку тому, щоб привітати з днем народження. Матір ОСОБА_3 може приходити до нього, де він мешкає з бабусею, але вона цього не робить. Його успіхами у школі матір не цікавиться, шкільні збори не відвідує.

На запитання суду малолітній ОСОБА_4 відповів, що йому буде краще жити

із бабусею, оскільки матір часто зловживає алкогольними напоями, а батько постійно б`є її, через що вона ходить із синцями. Вказує, що так жити він не хоче.

Також ОСОБА_4 сказав суду, що його матір з ним та бабусею жила деякий час давно. Протягом цього часу він відчував побоювання та страх, викликані алкогольним сп`янінням його матері, а тому постійно намагався знаходитися поряд із бабусею, яку дуже любить.

На запитання представника позивача - адвоката Нінчук-Худякової О.М. дитина відповіла, що із бабусею він почав жити із чотирьох років. Сказав, що бабуся водила його в басейн на заняття з плавання, зараз він вивчає іноземну мову. Також малолітній стверджував, що коли проживав з батьками, то мати його не годувала, а бабуся дуже смачно готує та часто купує йому смаколики.

На запитання суду, чи потрібно позбавляти його матір батьківських прав відносно нього та чи розуміє він, що у такому випадку він може втрати зв`язок із матір`ю, малолітній ОСОБА_4 відповів, що розуміє все, але бажає настання таких наслідків.

Викладені дитиною обставини повністю узгоджується із матеріалами справи, якими підтверджується те, що мати ОСОБА_4 не займається дитиною, не надає матеріальної допомоги бабусі, у якої фактично знаходиться на утриманні дитина, не телефонує синові, не створює належних умов для виховання та розвитку дитини. Фактично самоусунулась від цих обов`язків, переклавши їх на бабусю ОСОБА_10 , та таке становище триває вже понад 5 років.

Доводи відповідача ОСОБА_3 , що її матір - ОСОБА_1 не допускає її до будинку, де проживає дитина, не підтверджуються належними і допустимими доказами, та, навпаки, спростовуються поясненнями самої дитини про те, що матір деколи з`являється у їхньому домі у стані алкогольного сп`яніння, та бабуся кладе її спати.

З пояснень свідка ОСОБА_11 слідує, що ОСОБА_10 лише висувала умови, щоб ОСОБА_3 не приходила до будинку в стані алкогольного сп`яніння.

Між тим, свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 пояснили, що після розлучення ОСОБА_3 спочатку проживала у будинку матері із дитиною, але згодом добровільно переїхала до колишнього чоловіка ОСОБА_2 .

Отже, ОСОБА_3 сама обрала місце мешкання не з дитиною і матір`ю, а з колишнім чоловіком, при тому, що дитина з батьками жити не захотіла, обравши проживання з бабусею.

Посилання ОСОБА_3 на подані нею заяви про усунення перешкод у спілкуванні з її малолітнім сином під час розгляду цієї справи не свідчать про те, що вона цікавилася своєю дитиною. Матеріали справи не містять доказів того, що вона зверталася до інших уповноважених служб з метою налагодження стосунків з дитиною, до психолога, до педагогів, приходила до школи. Дитині вона не телефонує, свою поведінку не змінює, внаслідок чого й сама дитина не бажає з нею проживати та спілкуватись. Із усього вище зазначеного слідує, що ОСОБА_3 не бажає виправляти ситуацію та змінювати ставлення до виконання батьківських обов`язків по відношенню до ОСОБА_4 , на чому базував помилково свої висновки суд першої інстанції.

Отже, з урахуванням думки дитини та сукупності наявних у матеріалах справи доказів колегія приходить до висновку про наявність підстав та необхідності для позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього ОСОБА_4 , що наразі буде відповідати інтересам самої дитини.

Відповідно до чч. 2, 3 ст.166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.

Згідно із вимогами статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Позбавлення батьків батьківських прав не припиняє їхнього аліментного обов`язку щодо дитини. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України).

При визначенні розміру аліментів суд враховує обставини, передбачені ст.182 СК України, та приймає до уваги, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Стаття 184 СК України встановлює, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

В позові ОСОБА_10 просила визначити розмір аліментів з кожного з батьків у твердій грошовій сумі 5000 грн. щомісячно.

З батька ОСОБА_2 цим рішення суду у частині, що не оскаржується, стягнуті аліменти на утримання дитини у розмірі 1000 грн. щомісячно.

Колегією встановлено матеріали судової справи не містять жодних доказів щодо стану здоров`я та матеріального становища дитини, наявності на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів в особі ОСОБА_3 майна та майнових прав, у тому числі, рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, витрат платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи.

Разом з тим, з пояснень відповідача ОСОБА_3 встановлено, що вона неофіційно працювала на будівництві до липня 2021 року, в подальшому була безробітною та займалась пошуком роботи. Після 26 січня 2022 року (першого засідання апеляційного суду) намагалася, з її слів, влаштуватися на роботу на завод, але цьому перешкодило введення воєнного стану на території України. Станом на день слухання справи апеляційним судом 01.06.2022р. вона неофіційно працює прибиральницею у торгівельній мережі, має невеликий заробіток.

З урахуванням такого матеріального стану відповідача, судова колегія вважає за можливе стягнути з ОСОБА_3 на користь особи, на утриманні якої буде знаходитися дитина, аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1 000,00 грн. До вказаного колегія дійшла з тих міркувань, що станом на 01.01.2022р. визначений прожитковий мінімуму на дитину віком від 6 до 18 років в сумі 2 618 грн., та з урахуванням того, що з батька дитини ОСОБА_2 вже стягнуто судом на утримання цієї ж дитини аліменти у розмірі 1000 грн. щомісячно. Тобто загальний розмір аліментів з обох батьків буде становити 2 000 грн., який відповідно до вимог ст.184 СК України щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовляться про інше.

Відповідно до правової позиції, викладеної у рішенні ЄСПЛ, призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення можу забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (п.30 рішення ЄСПЛ у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» від 27.09.2001 р., №49684/99).

Отже, суд першої інстанції при вирішенні справи по суті мав заслухати думку дитини щодо можливості позбавлення батьківських прав його матері, що було можливим, враховуючи вік дитини, але всупереч положень ст.171 СК України цього обов`язку не виконав та вирішив спір по суті про відмову у позбавленні батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього ОСОБА_4 без урахування думки останнього. Натомість, сама дитина пояснила в апеляційній інстанції, що бажає, щоб його матір була позбавлена батьківських право щодо нього, оскільки ним та його життям змалечку і до теперішнього часу не цікавиться, не годує його, не піклується про нього, та він також не бажає спілкуватись та жити із нею.

З огляду на вказані обставини, колегія визнає апеляційну скаргу обґрунтованою, тому у відповідності до вимог п.п.1, 3, 4 ч.1 статті 376 ЦПК України задовольняє її та скасовує рішення суду в оскаржуваній частині із прийняттям постанови про часткове задоволенні позову в цій частині та позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав і стягнення з неї аліментів на утримання дитини.

Згідно із частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, розмір судового збору з урахуванням розміру задоволених вимог, становить 1 681,60 грн., який належить стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь держави у зв`язку із звільненням позивач від його сплати за даною категорією позовів.

Керуючись ст.ст.141, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника-адвоката Нінчук-Худякової Олени Миколаївни задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2021 року у цій справі в оскаржуваній частині - в частині залишення без задоволення позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 та стягнення з неї аліментів на утримання дитини - скасувати.

Позов ОСОБА_1 у вказаній частині задовольнити частково.

Позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь особи, на утриманні якої буде знаходитись малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1 000,00 гривень (одної тисячі гривень) щомісячно, починаючи стягнення з 18.05.2020р. і до повноліття дитини.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь держави судовий збір у розмірі 1 681,60 грн (одної тисячі шестисот вісімдесяти одної гривні 60 копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 06 червня 2022 року

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: М.С. Гончар

Г.С. Подліянова