ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 січня 2022 року

м. Харків

справа № 953/15290/20

провадження № 22-ц/818/1579/22

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Харківська міська рада,

третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Алейнікова Катерина Леонідівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Алейнікова Катерина Леонідівна про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 червня 2021 року, постановлене під головуванням судді Божко В.В. в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Алейнікова Катерина Леонідівна про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що строк для прийняття спадщини після смерті бабусі ОСОБА_1 ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , пропущений з поважних причин, а саме: у зв`язку з запровадження на території України карантину з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року, одразу після послаблення карантину, 22 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса, тому вважає, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги доводи позивача про те, що в період з 12.03.2020 по 29.04.2020 року, коли позивач мав звернутися до нотаріальної контори, на території України діяли карантинні обмеження. Крім того, вважає, що суд першої інстанції безпідставно посилається, як на підставу відмови у позові, на те, що позивач не був позбавлений можливості подати заяву про прийняття спадщини шляхом направлення її поштою до нотаріальної контори або до органів місцевого самоврядування.

Відзив на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача з-приводу пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини у зв`язку з введенням постановою Кабінету Міністрів України № 21 від 11.03.220 року «Про запобігання поширенню на території України короно вірусу COVID-19» карантинних заходів є необґрунтованими; крім того, позивач не був позбавлений можливості подати заяву про прийняття спадщини шляхом направлення її поштою до нотаріальної контори або до органів місцевого самоврядування, а тому перебування позивача вдома у зв`язку з запровадженням карантину, не може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка мешкала за адресою: АДРЕСА_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 15742 (а.с. 9).

Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Харківської міської ради від 21 квітня 2000 року № 2А-00-195821, квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_3 (а.с. 11).

Сином померлої ОСОБА_3 є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.14).

ОСОБА_4 є батьком позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а.с.16).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 14.09.2010 року, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що зроблено актовий запис №13005 (а.с.15).

Відповідно до відповіді від 22.05.2020 року вих. №13/01-16, виданої приватним нотаріусом ХМНО Алейніковою К.Л. зазначено, що оскільки ОСОБА_1 заяву про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_3 в нотаріальну контору у встановлений законом строк не подавав та не надав документи, що підтверджують факт прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв спадщину. Рекомендовано звернутись до суду з заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини в порядку ч.3 ст. 1272 ЦК України. (а.с.13).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина у вигляді квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Родичів першої-четвертої черги, які мають право на спадкування за заповітом після її смерті немає. ОСОБА_1 є онуком ОСОБА_3 та є спадкоємцем п`ятої черги. Зазначив, що звернувся до приватного нотаріуса ХМНО Алейнікової К.Л. з приводу прийняття спадщини, однак нотаріус повідомив, що шестимісячний строк на прийняття спадщини було пропущено, останньою було рекомендовано звернутись до суду з відповідним позовом. Однак позивач зазначив, що строк пропущено з поважних причин, оскільки на території України був запроваджений карантин та він, з рекомендацій головного санітарного лікаря України, перебував вдома.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, а часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України).

Частиною третьою статті 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Аналіз вищезазначеної норми закону свідчить про те, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо:

1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви;

2) ці обставини визнані судом поважними.

Вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Обґрунтовуючи причини пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини після смерті бабусі, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 посилався на те, що такі причини пропуску строку є поважними, оскільки у зв`язку з запровадженням карантину на території України, він дотримувався рекомендацій головного санітарного лікаря України та був вдома.

Постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року до 31 серпня 2020 року в Україні було запроваджено карантин.

Внаслідок карантинних обмежень, обмежувалось пересування громадян та вводилось ряд інших обмежень.

Листом Міністерства юстиції України від 17 березня 2020 року № 1534/19.5/32-20 «Щодо організації роботи державних нотаріальних контор та приватних нотаріусів на час дії карантину» було рекомендовано державним та приватним нотаріусам обмежити прийом громадян та вчиняти лише невідкладні нотаріальні дії.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17.01.1970 та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11.10.2001).

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Дана позиція узгоджується з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.10.2018 м. Київ, справа № 681/203/17-ц провадження № 61-26164св18.

Прецедентна практика ЄСПЛ містить принцип «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах: «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, що зачіпають майнові інтереси.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (п. 24 рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справі «Ейрі»; п. 32 рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (п. 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»).

Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний у практиці Європейського суду з прав людини, отримане (хоча і не оформлене належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу.

Колегія суддів враховує, що наслідки пропущення позивачем строку для прийняття спадщини будуть непропорційними, оскільки ОСОБА_1 втратить право на спадкування майна, яке залишилось після смерті його бабусі. Вказані обставини будуть для нього занадто надмірним тягарем, при цьому буде порушено баланс між інтересами держави та фізичної особи.

Перебіг шестимісячного строку, встановленого статтею 1270 ЦК України для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини для спадкоємців закінчився 30 квітня 2020 року. Останній період строку для прийняття спадщини припав на період загальнонаціонального карантину, нотаріальні контори не працювали у звичайному, штатному режимі, що унеможливлювало подання заяви про прийняття спадщини у встановлені законом строки. Одразу після послаблення карантинних обмежень позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Необхідність дотримання карантинних обмежень і запобігання зараженню й поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) створили позивачу перешкоди у тому, щоб своєчасно подати до державного нотаріуса заяву про прийняття спадщини після смерті бабусі.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 953/8112/20 у подібних правовідносинах.

Таким чином, колегія суддів вважає поважними причинами пропуск позивачем шестимісячного строку для прийняття спадщини. Також враховано, що пропуск є незначним 22 дні.

Колегія суддів вважає, що обставини, на які посилається позивач, слід визнати поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки ці обставини пов`язані з об`єктивними, істотними труднощами. Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, - не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи. Колегія суддів вважає, що наявні правові підстави для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. При цьому, достатнім строком для подання такої є один місяць.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Крім того, наявні підстави для визначення ОСОБА_1 додаткового строку для подання заяви для прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті його бабусі ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тривалістю один місяць з дня набрання рішення суду законної сили.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визначити ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви для прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті його бабусі ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тривалістю один місяць з дня набрання рішенням суду законної сили.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 26 січня 2022 року.