ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2022 року м. Чернівці

Справа № 720/198/21

Провадження № 22-ц/822/87/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І.М.

суддів: Височанської Н.К., Лисак І.Н.,

секретар - Паучек І.І.,

учасники справи:

позивач - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Тарасівці»,

відповідачі - Головне управління Держгеокадастру в Чернівецькій області, відділ державної реєстрації речових прав Новоселицької міської об`єднаної територіальної громади, Чернівецька районна державна адміністрація, ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 11 листопада 2021 року, головуючий у І-й інстанції - Павлінчук С.С.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року сільськогосподарське товариство «Тарасівці» (далі - СТОВ «Тарасівці») звернулося до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області, відділу державної реєстрації речових прав Новоселицької міської об`єднаної територіальної громади Чернівецької районної державної адміністрації, ОСОБА_1 про скасування свідоцтва про право власності, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку, кадастровий номер :02:009:0165, за ОСОБА_1 та скасування наказу «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що СТОВ «Тарасівці» є правонаступником КСП «Тарасівці», якому передано у колективну власність 2 785 га та в постійне користування 314,4 га на підставі державного акту на право колективної власності на землю серії ЧВ № 000087, виданого колгоспу «Тарасівці» с. Тарасівці Новоселицького району відповідно до рішення Тарасовецької сільради від 03 липня 1995 року, який зареєстрований в книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 27.

Зазначало, що Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області із земель СТОВ «Тарасівці» надало ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,7671 га для ведення особистого підсобного господарства. Спірна земельна ділянка надана із земель, які перебувають у колективній власності СТОВ «Тарасівці».

З урахуванням уточнених позов вимог, просило визнати таким, що підлягає скасуванню, як незаконний, наказ №24-1054/14-15-СГ від 14 серпня 2015 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» головного управління Держземагенства у Чернівецькій області, рішення №24064251 державного реєстратора прав на нерухоме майно «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» від 01 вересня 2015 року, свідоцтво про право власності серії СТА 930037 від 01.09.2015 року, видане ОСОБА_1 на земельну ділянку, кадастровий номер :02:009:0165.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 11 листопада 2021 року позов задоволено.

Визнано таким, що підлягає скасуванню, як незаконний, наказ №24-1054/14-15-СГ від 14 серпня 2015 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» головного управління Держземагенства у Чернівецькій області, рішення №24064251 державного реєстратора прав на нерухоме майно «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» від 01 вересня 2015 року, свідоцтво про право власності серії СТА 930037 від 01 вересня 2015 року, видане ОСОБА_1 на земельну ділянку, кадастровий номер :02:009:0165.

На зазначене рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Посилається на те, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що предметом розгляду господарської справи №926/1455/15, на яку посилається суд, було рішення Тарасовецької сільської ради від 30 січня 2015 року №21-ХХХІІ/15, згідно з яким було погодження надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки розміром 2,0 га.

У даному випадку предметом розгляду є інші обставини. Позивач оскаржив до суду першої інстанції Наказ ГУ Держгеокадастру про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою, Наказ ГУ Держгеокадастру про затвердження проекту землеустрою та надання ОСОБА_1 у власність земельної ділянки, рішення реєстратора та свідоцтво про право власності.

Господарський суд встановив, що рішення Тарасовецької сільської ради про погодження надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою ОСОБА_1 було надано щодо земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку, що належить СТОВ «Тарасівні». Інших обставин Господарський суд не встановлював, а отже не встановив чи саме та земля, яку погодила Тарасовецька сільська рада, була передана у власність ОСОБА_1 .

Позивач не надав суду першої інстанції жодних доказів, які підтверджують, що земельна ділянка, щодо якої приймалося рішення Тарасовецькою сільською радою, була передана у власність ОСОБА_1 . Наказом ГУ Держгеокадастру про затвердження документації та що саме на ту земельну ділянку було видано свідоцтво про право власності та зареєстровано право власності.

У матеріалах справи відсутні будь-які картографічні матеріали та будь-які інші докази, які можуть підтвердити місце розташування земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 відповідно до оскарженого у даній справі свідоцтва. Також у матеріалах справи немає жодних доказів, які можуть підтвердити місце розташування земельної ділянки, яка була погоджена Тарасовецькою сільською радою. У зв`язку із цим неможливо провести порівняльний аналіз для визначення наявності або відсутності накладення однієї земельної ділянки на іншу.

Матеріали справи містять лише інформацію про те, що площа земельної ділянки, яка була погоджена Тарасовецькою сільською радою, складає 2,0 га. У той же час, відповідно до свідоцтва про право власності ОСОБА_1 отримав у власність земельну ділянку розміром 0,76 га. Зважаючи на те, що площа земельних ділянок у вищезазначених документах не співпадає, правильним буде висновок, що у рішенні Тарасовецької сільської ради та у свідоцтві про право власності мова йшла про різні земельні ділянки.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_1 отримав у власність земельну ділянку із земель державної власності, а не із земель комунальної власності, про що свідчить той факт, що свідоцтво про право власності було видано на підставі Наказу ГУ Держгеокадастру.

Стаття 12 ЗК України (чинна на момент ухвалення рішення Тарасовецькою сільською радою від 30.01.2015 року) передбачала, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад.

У той же час, відповідно до статті 15-1 ЗК України (чинної на момент ухвалення рішення Тарасовецькою сільською радою від 30.01.2015 року) до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних (яким на той час був Держгеокадастр відповідно до Постанови КМУ від 14.01.2015 року №15 «Про державну службу з питань геодезії, картографії та кадастру») належало розпорядження землями державної власності.

Зважаючи на вищезазначені положення законодавства, Тарасовецька сільська рада не могла приймати жодного рішення розпорядчого характеру щодо земельної ділянки, яка належала до державної форми власності, що, в свою чергу, знову доводить той факт, що земельна ділянка, щодо якої прийнято рішення Тарасовецькою сільською радою та земельна ділянка, яку отримав у власність ОСОБА_1 , є різними земельними ділянками.

По даній справі суд першої інстанції вважав доведеним обставину порушення земельних прав позивача, СТОВ "Тарасівці", однак така обставина позивачем належними доказами не була доведена.

Вказує, що існує рішення, яке набрало законної сили, у справі за позовом СТОВ «Тарасівці» до ОСОБА_1 , ГУ Держгеокадастру, предметом якої було скасування свідоцтва про право власності серії СТА 930037 від 01 вересня 2015 року, а тому в цій частині слід закрити провадження.

Позовні вимоги були пред`явленні до суду з порушенням строків позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на підставі наказу головного управління Держземагенства у Чернівецькій області від 31 березня 2015 року №24-196/14-15-сг «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» було вирішено надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,7671 га. Однією з підстав винесення даного наказу було рішення Тарасовецької сільської ради №XXXII/15 від 30 січня 2015 року, яке відповідно до рішення господарського суду Чернівецької області від 15 жовтня 2015 року по справі №926/1455/15 було визнано незаконним та скасовано з тих підстав, що даним рішенням сільська рада погодила надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо виділення для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки ОСОБА_1 , яка перебуває у колективній власності позивача без його згоди та без припинення права власності на неї в порядку, визначеному законом. Отже, було встановлено, що саме на земельну ділянку, яка належить СТОВ «Тарасівці», було надано дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою.

Однак з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що відповідно до Державного акту на право колективної власності на землю серії ЧВ №000087, який був виданий колгоспу «Тарасівці» 18 грудня 1995 року, було передано у колективну власність земельну ділянку площею 2 785 га.

Постановою Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі №720/1043/17 за позовом СТОВ «Тарасівці» до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, Тарасовецької сільської ради Новоселицького району про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку встановлено, що згідно з розпорядженням Новоселицької РДА від 12 вересня 2005 року №426-р, розглянувши проект землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) земель колективної власності колишнього колгоспу «Тарасівці» в адміністративних межах Тарасовецької сільської ради, затверджено протокол розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток паїв на території Тарасовецької сільської ради та надано у власність громадянам земельні ділянки, які належать їм відповідно сертифікатів на право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Вищезазначене розпорядження прийняте на підставі рішення загальних зборів власників земельних часток (паїв) № 1 від 06 лютого 2005 року та відповідно до цього розпорядження з земель пайового фонду до земель загального користування сільради 51,65 га ріллі, до земель запасу сільради переведено 741,54 га землі трансформовано 12,91 га землі в ріллю за рахунок багаторічних насаджень.

Новоселицька РДА розпорядженням за січень 2006 року за № 47-р внесла зміни до розпорядження від 12 вересня 2005 року за № 426-р, встановивши розмір земельної частки паю в 1,12 умовних кадастрових гектарах.

Рішенням ХХХII сесії VI скликання Тарасовецької сільської ради від 30 січня 2015 року № 21-XXXII/15 погоджено надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо виділення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на місці колишньої заправки біля тракторної бригади орієнтовною площе 2,0 га ОСОБА_1 .

Згідно з наказом ГУ Держземагенства у Чернівецькій області від 31 березня 2015 року № 24-196/14-15-сг, на підставі заяви ОСОБА_1 від 13 березня 2015 року, №511 та рішення Тарасовецької сільської ради від 30 січня 2015 року № 21-XXXII/15, надано дозвіл ОСОБА_1 на розроблення, з урахуванням державних стандартів, норм і правил у сфері землеустрою, проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, із земель державної власності сільськогосподарського призначення (рілля), розташованої на території Чернівецької області, Новоселицького району, Тарасовецької сільської ради (за межами населеного пункту) з подальшою передачею її зазначеному громадянину у власність.

Розмір земельної ділянки - 0,7671 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до довідки № 2382/1 від 19 червня 2015 року, виданої начальником відділу Дежземагенства у Новоселицькому районі, земельна ділянка загальною площею 0,7671 га перебуває у державній власності у відповідності до статті 83 ЗК України.

Наказом ГУ Держземагенства у Чернівецькій області від 11 серпня 2015 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, на території Чернівецвької області, Новоселицького району, Тарасовецької сільської ради (за межами населеного пункту), громадянину ОСОБА_1 .

Також встановлено, що ОСОБА_1 право власності зареєстрував 28 серпня 2015 року, що підтверджується витягом з державного земельного кадастру про право власності на речові права на земельну ділянку від 26 листопада 2015 року.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» №24064251 від 01 вересня 2015 року вирішено провести державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер :02:009:0165 за ОСОБА_1 ..

Відповідно до свідоцтва про право власності серії СТА 930037 від 01 вересня 2015 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, кадастровий номер :02:009:0165, для ведення особистого селянського господарства площею 0,7671 га.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням господарського суду Чернівецької області від 15 жовтня 2015 року у справі № 926/1455/15 визнано незаконним та скасовано рішення ХХХII сесії VI скликання Тарасовецької сільської ради від 30 січня 2015 року № 21-XXXII/15, яким погоджено надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо виділення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на місці колишньої заправки біля тракторної бригади орієнтовною площею 2,0 га ОСОБА_1 .

Крім того, вказаним рішенням господарського суду встановлено, що СТОВ «Тарасівці» є правонаступником колгоспу «Тарасівці», державний акт та рішення Тарасовецької сільської ради від 03 липня 1995 року, яке було підставою для його видачі, в судовому порядку на момент вирішення спору недійсними не визнавалися.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до статті 3 ЗК України в редакції, чинній на час видачі колгоспу «Тарасівці» державного акта на право колективної власності на землю, власність на землю в Україні мала такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності визнавались рівноправними. Власник землі міг вільно володіти, користуватись та розпоряджатись нею.

Суб`єктами права колективної власності на землю були колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств (стаття 5 ЗК України 1990 року).

Документами, що посвідчували право власності або право постійного користування землею згідно зі статтею 23 ЗК УРСР, були державні акти, які видавалися і реєструвалися сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів за формою, затвердженою постановою Верховної Ради Української РСР від 13 березня 1992 року № 2201-ХІІ.

Згідно з частиною 1 статті 84 ЗК України (в редакції, чинній з 01.01.2002) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Приписами частини 1 статті 82 ЗК України (в редакції, чинній з 01.01.2002) передбачено, що юридичні особи (засновані громадянами України або юридичними особами України) можуть набувати у власність земельні ділянки для здійснення підприємницької діяльності у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) внесення земельних ділянок її засновниками до статутного капіталу; в) прийняття спадщини; г) виникнення інших підстав, передбачених законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 28 ЗК України (в редакції, чинній з 01.01.2002) сільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, крім державних і комунальних, землі сільськогосподарського призначення можуть належати на праві власності. Право власності на землю цих підприємств може набуватися шляхом внесення до статутного капіталу земельних ділянок їх засновників та придбання земельних ділянок за договорами купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами.

Отже, земельне законодавство, яким чітко визначено підстави набуття сільськогосподарськими підприємствами права власності на землі сільськогосподарського призначення, не допускає можливості безоплатного відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення у власність юридичних осіб.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що право колективної власності на спірну земельну ділянку не припинялося у встановленому порядку і таке право трансформувалося у право власності позивача як правонаступника ліквідованого колишнього землевласника колгоспу "Тарасівці", суперечить вимогам статей 82, 84 ЗК України.

Аналогічний висновок щодо застосування вказаних норм матеріального права до подібних правовідносин викладено в постанові Верховного Суду 17 червня 2020 року у справі № 911/1292/18.

З аналізу статті 5 ЗК України, а також положень Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» від 03 грудня 1999 року № 1529/99, якими передбачено, зокрема, на основі колективних сільськогосподарських підприємств створення приватних (приватно-орендних) підприємств, сільських (фермерських) господарств, господарських товариств, сільськогосподарських кооперативів, заснованих на приватній власності, вбачається, що відносини права колективної власності на земельні ділянки припиняються і не допускають правонаступництва.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, що відбулося розпаювання земель колишнього КСП «Тарасівці», колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача про реорганізацію КСП «Тарасівці» шляхом перетворення у СТОВ «Тарасівці», оскільки 16 березня 2000 року проведено реєстрацію нового підприємства - СТОВ «Тарасівці» (подібний висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 907/29/19 (провадження № 12-17гс20) та у постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 907/525/18).

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Частиною шостою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідно до абзацу 1 частини сьомої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

З аналізу вказаних норм убачається, що Держгеокадастр за результатами розгляду заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою має право вчинити лише такі дії, а саме: надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, або надати мотивовану відмову у його наданні, з підстав, які прямо передбачені статтею 118 ЗК України.

Згідно з Інструкцією «Про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», затвердженої наказом Держземагентства України від 18 травня 2010 року № 376, межа земельної ділянки - сукупність ліній, що утворюють замкнений контур і розмежовують земельні ділянки. Бажане місце розташування земельної ділянки з її орієнтовними розмірами зазначається заявником на фрагментах планово-картографічних матеріалів, які надають можливість правильно визначити місце розташування земельної ділянки, на яку претендує особа, яка звернулась з клопотанням з метою безоплатного отримання земельної ділянки у власність.

Тобто, графічні матеріали, які додаються до клопотання, повинні бути такими, обсяг даних яких дозволяє чітко ідентифікувати бажане місце розташування земельної ділянки відносно інших землевласників та землекористувачів, а бажана земельна ділянка має бути максимально конкретизованою, що б давало можливість відповідачу насамперед встановити зазначене місце розташування, перевірити відповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів та у передбачених земельним законодавством випадках надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо чітко визначеної земельної ділянки.

Згідно з пунктами 45, 47, 162 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 (далі - Порядок), із метою надання фізичним та юридичним особам актуальної картографічної інформації про об`єкти Державного земельного кадастру згідно з пунктами 162-199 цього Порядку державними кадастровими реєстраторами виготовляється викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану) за формою згідно з додатком 7.

Відповідно до пункту 183 Порядку викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану) формується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру в одному примірнику, який надається заявникові після підписання Державним кадастровим реєстратором, адміністратором центру надання адміністративних послуг, уповноваженою посадовою особою виконавчого органу місцевого самоврядування та засвідчення його підпису власною печаткою, а у разі, коли викопіювання надається в електронній формі, - посвідчення його власним кваліфікованим електронним підписом.

Порядок погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтями 118 та 186-1 ЗК України.

Відповідно до частини дев`ятої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Згідно з пунктом 67 Порядку ведення Державного земельного кадастру, внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру здійснюється виключно на підставі та відповідно до Закону України «Про державний земельний кадастр» та цього Порядку.

Відповідно до пункту 107 Порядку ведення Державного земельного кадастру Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку.

Частинами п`ятою, шостою статті 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» встановлено, що Державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.

Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Порядок проведення державної реєстрації земельної ділянки також визначено пунктами 107-114 Порядку.

Відповідно до абзацу 1 пункту 109 цього Порядку державна реєстрація земельної ділянки здійснюється за заявою особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки у разі її передачі у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи.

Для здійснення державної реєстрації земельної ділянки кадастровому реєстратору подаються згідно з пунктом 110 Порядку (у відповідній редакції): 1) заява (у паперовій або електронній формі) про державну реєстрацію земельної ділянки за формою згідно з додатком 22; 2) оригінал погодженої відповідно до законодавства документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки (разом з позитивним висновком державної експертизи землевпорядної документації у разі, коли така документація підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації), у паперовій або електронній формі відповідно до вимог Закону України «Про землеустрій»; 3) електронний документ.

Відповідно до пункту 111 Порядку державний кадастровий реєстратор для здійснення державної реєстрації земельної ділянки протягом 14 календарних днів з дня реєстрації відповідної заяви перевіряє: 1) відповідність поданих документів вимогам, передбаченим пунктом 67 цього Порядку; 2) електронний документ відповідно до пункту 74 цього Порядку.

За результатами перевірки Державний кадастровий реєстратор виконує одну з таких дій: здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або приймає рішення про відмову в державній реєстрації земельної ділянки відповідно до пунктів 70, 73, 77-83 Порядку.

Згідно з вимогами статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

За положеннями статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 15-1 ЗК України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить: а) внесення в установленому порядку пропозицій щодо розпорядження землями державної та комунальної власності, встановлення меж області, району, міста, району в місті, села і селища, регулювання земельних відносин; б) участь у розробленні та виконанні державних, галузевих, регіональних та місцевих програм з питань регулювання земельних відносин, раціонального використання земель, їх відтворення та охорони, встановлення меж області, району, міста, району в місті, села і селища, у проведенні моніторингу земель, територіальному плануванні; в) організація проведення робіт, пов`язаних із реалізацією земельної реформи; г) проведення відповідно до законодавства моніторингу земель та охорони земель; ґ) ведення та адміністрування Державного земельного кадастру; д) участь у державному регулюванні планування територій; е) проведення державної експертизи землевпорядної документації; є) здійснення заходів щодо вдосконалення порядку ведення обліку і підготовки звітності з регулювання земельних відносин, використання та охорони земель, формування екомережі; є-1) розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом; ж) вирішення інших питань, визначених законами України та покладених на нього актами Президента України.

Пунктом 1 положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, яка затверджена постановою КМУ від 14 січня 2015 року № 15 визначено, що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що однією з підстав винесення даного наказу було рішення Тарасовецької сільської ради №XXXII/15 від 30 січня 2015 року, яке відповідно до рішення господарського суду Чернівецької області від 15 жовтня 2015 року по справі №926/1455/15 було визнано незаконним та скасовано з тих підстав, що даним рішенням сільська рада погодила надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо виділення для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки ОСОБА_1 , яка перебуває у колективній власності позивача без його згоди та без припинення права власності на неї в порядку, визначеному законом.

Колегія суддів вважає зазначений висновок суду першої інстанції безпідставним, оскільки позивач не надав суду першої інстанції жодних доказів, також не підтверджено це рішенням Господарського суду Чернівецької області від 15 жовтня 2015 року у справі №926/1455/15, що земельна ділянка, щодо якої приймалося рішення Тарасовецькою сільською радою, була передана у власність ОСОБА_1 наказом ГУ Держгеокадастру про затвердження документації та що саме на ту земельну ділянку було видано свідоцтво про право власності та зареєстровано право власності.

У матеріалах справи відсутні будь-які картографічні матеріали та будь-які інші докази, які можуть підтвердити місце розташування земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 відповідно до оскарженого у даній справі свідоцтва. У зв`язку із цим неможливо провести порівняльний аналіз для визначення наявності або відсутності накладення однієї земельної ділянки на іншу.

Матеріали справи містять лише інформацію про те, що площа земельної ділянки, яка була погоджена рішенням Тарасовецької сільської ради №XXXII/15 від 30 січня 2015 року, складає 2,0 га. У той же час, відповідно до свідоцтва про право власності, ОСОБА_1 отримав у власність земельну ділянку розміром 0,76 га. Площа земельних ділянок у вищезазначених документах не співпадає, а тому колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що у рішенні Тарасовецької сільської ради №XXXII/15 від 30 січня 2015 року та у оскаржуваному свідоцтві про право власності серії СТА 930037 від 01 вересня 2015 року земельні ділянки не є тотожними. Позивач, в свою чергу, належними та допустимими доказами обставини щодо тотожності земельних ділянок не підтвердив.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 отримав у власність земельну ділянку із земель державної власності, а не із земель комунальної власності, оскільки розпорядником земель державної власності на момент видачі спірного наказу ГУ Держземагенства у Чернівецькій області від 11 серпня 2015 року №24-1054/14-15-сг про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність було ГУ Держгеокадастр, а тому рішення Тарасовецької сільської ради №XXXII/15 від 30 січня 2015 року немає визначального значення для погодження надання дозволу на виготовлення проектної документації.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про закриття провадження у справі в частині позовних про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності серії СТА 930037 від 01 вересня 2015 року з підстав звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 , ГУ Держгеокадастру з того самого предмету, який розглядався в іншій справі по якому є рішення суду, яке набрало законної сили.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

При визначенні підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

З огляду на викладене, позовна вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності серії СТА 930037 від 01 вересня 2015 року не є тотожною при розгляді справи №720/1043/17, оскільки в них одночасно не збігаються сторони та підстави спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи положення зазначеної норми процесуального закону, норми матеріального права, фактичні обставини справи, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли підтвердження в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 4 086 грн.

Отже, з СТОВ «Тарасівці» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 4 086 грн в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового забору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 11 листопада 2021 року скасувати.

В позові Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Тарасівці» до Головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області, відділу державної реєстрації речових прав Новоселицької міської об`єднаної територіальної громади, Чернівецької районної державної адміністрації, ОСОБА_1 про скасування наказу, рішення та свідоцтва про право власності на земельну ділянку відмовити.

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальності «Тарасівці» на користь ОСОБА_1 4 086 (чотири тисячі вісімдесят шість) гривень в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового забору за подання до суду апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 26 січня 2022 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Н. Лисак