печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Бусик О.Л.

при секретарях судових засідань - Дибі І.Б., Шевчук А.В., Стриж І.С.

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1

відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання частки в спільній власності, визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_5 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із зазначеним позовом. В обґрунтування позову ОСОБА_2 вказував на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його колишня дружина - ОСОБА_6 , після якої відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , що складається з однієї кімнати площею 46,3 кв.м, житловою площею 21,8 кв.м, яка належала померлій на підставі договору купівлі-продажу.

Вказана квартира була придбана під час перебування ОСОБА_6 та позивача у шлюбі за спільні кошти подружжя.

Однак, незважаючи на те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, державний нотаріус видала свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частину квартири на ім`я їхнього сина ОСОБА_5 та на Ѕ частину квартири на ім`я їхньої доньки - ОСОБА_3 .

Оскільки позивач не має можливості оформити належне йому право власності на частку в спільному майні подружжя в досудовому порядку, він змушений звернутись до суду із указаним позовом.

На підставі наведеного, позивач просив визнати квартиру АДРЕСА_1 , що складається з однієї кімнати - спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Визнати частки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у праві спільної сумісної власності на майно - рівними. Визнати за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , що складається з однієї кімнати, загальною площею 46,3 кв.м, жилою площею 21.8 кв.м. Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину НОМЕР_1, видане 18 квітня 2019 року державним нотаріусом Другої київської держаної нотаріальної контори Сташук Ю.С. на ім`я ОСОБА_2 на Ѕ частину квартиру АДРЕСА_1 . Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину НОМЕР_1, видане 18 квітня 2019 року державним нотаріусом Другої київської держаної нотаріальної контори Сташук Ю.С. на ім`я ОСОБА_3 на Ѕ частину квартиру АДРЕСА_1 .

До позовної заяви позивач додав клопотання про витребування доказів, в якому просив витребувати у держаного нотаріуса Другої київської державної нотаріальної контори Сташук Ю.С. матеріали спадкової справи, заведеної після ОСОБА_6 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, позивач просив звільнити його від сплати судового збору.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року справу передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

10 грудня 2019 року справу передано до провадження судді Бусик О.Л.

Ухвалою судді від 11 грудня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_5 про звільнення від сплати судового збору відмовлено. Позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви.

20 грудня 2019 року позивач подав заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою судді від 26 грудня 2019 року відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою судді від 26 грудня 2019 року в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову - відмовлено.

03 лютого 2020 року від ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що у 1980 році ОСОБА_6 отримала квартиру з державного житлового фонду, а саме: трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

В подальшому вказану квартиру обміняла на однокімнатну та двокімнатну квартири. В однокімнатній квартирі почав проживати ОСОБА_2 , а в двокімнатній - ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та відповідач.

30 жовтня 1995 року ОСОБА_2 придбав ОСОБА_6 спірну квартиру, в якій вона почала проживати з 1995 року.

В подальшому заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 грудня 2019 року за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та її дочку - ОСОБА_7 позбавлено права користування вказаною квартирою та знято з реєстраційного обліку, тому вона змушена була переїхати до матері та зареєструватись у спірній квартирі.

В той же час, заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 вересня 2009 року було розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . В мотивувальній частині вказаного рішення було зазначено про відсутність спору щодо поділу спільного майна.

Разом з тим, позивач не скористався вчасно своїм правом, передбаченим ст. 71 СК України щодо поділу майна подружжя. При цьому, відповідачі у справі не є суб`єктами правовідносин у спорах такого характеру, тому підстави для пред`явлення до них позову відсутні.

12 лютого 2020 року ОСОБА_5 подав відповідь на відзив, в якому вказав на те, що до вимоги про поділ майна заявленої після розірвання шлюбу застосовується позовна давність в три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права власності.

Так, дійсно під час розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не було спору щодо поділу майна подружжя, оскільки ОСОБА_6 не заперечувала факт належності спірної квартири до спільного майна подружжя.

Натомість порушення прав позивача на належну йому частку у спільній сумісній власності подружжя відбулось в результаті нотаріального оформлення відповідачами своїх прав на спадкове майно після смерті їх матері - ОСОБА_6 . Відтак права позивача порушені саме відповідачами, а тому строк звернення до суду не пропущений і позов пред`явлений до належних відповідачів.

21 лютого 2020 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що відповідач придбав спірну квартиру за власні кошти, в знак подяки за те, що його мати розміняла трикімнатну квартиру на дві квартири, в одній із яких почав проживати відповідач зі своєю сім`єю.

Вказану квартиру було придбано у друга дитинства ОСОБА_8 .

ОСОБА_6 проживала у спірній квартирі сама, що підтверджується договором про утримання будинку та прибудинкової території від 20 грудня 1995 року. Таким чином, ОСОБА_5 не проживав у спірній квартирі та ніколи не був у ній зареєстрований, спільного домашнього господарства з нею не вів.

Крім того, ОСОБА_5 продав квартиру на АДРЕСА_3 , попередньо позбавивши права користування свою дочку та онуку, яку він отримав після обміну трикімнатної квартири та придбав квартиру на АДРЕСА_4 , в якій проживає на сьогоднішній день.

Таким чином, спірна квартира була придбана фактично за власні кошти відповідача, що виключає належність її до спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, позивач пропустив строк звернення до суду із вказаним позовом, оскільки шлюб між ними було розірвано у 2009 році, а з позовом позивач звернувся у жовтні 2019 року.

Ухвалою суду від 27 лютого 2020 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду.

28 квітня 2020 року від представника позивача надійшла заява про зупинення провадження у справі у зв`язку зі смертю позивача до залучення до участі у справі правонаступника.

Ухвалою судді від 26 травня 2020 року провадження у справі зупинено у зв`язку зі смертю позивача.

29 грудня 2020 року від представника правонаступника позивача ОСОБА_4 надійшло клопотання про поновлення провадження у справі.

Ухвалою судді від 19 січня 2021 року провадження у справі поновлено.

24 лютого 2021 року від ОСОБА_4 надійшла заява про зміну підстави позову.

Так, у зв`язку зі смертю ОСОБА_5 до його дружини - ОСОБА_4 перейшли майнові права, в тому числі право власності на частку в праві спільної сумісної власності подружжя на майно, як до єдиної спадкоємиці на підставі ст. 1226 ЦК України.

За життя ОСОБА_5 склав заповіт на ім`я своєї дружини - ОСОБА_4 . До спадкової маси входить і частка в спільній сумісній власності подружжя в квартирі АДРЕСА_1 , яка була придбана в шлюбі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

З огляду на зміну фактичних обставин у справі, змінилась і підстава позову, оскільки ОСОБА_4 , як спадкоємця померлого ОСОБА_5 , набуває право на судових захист її порушених прав в порядку спадкування, а не як учасник спільної сумісної власності подружжя на майно.

На підставі викладеного, ОСОБА_4 просить визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Визнати частки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 рівними. Визначити, що частка померлого ОСОБА_5 в праві спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1 , що складатися з однієї кімнати загальною площею 46,3 кв.м, жилою площею 21,8 кв.м становить Ѕ. Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину НОМЕР_1, видане 18 квітня 2019 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Сташук Ю.С. на ім`я ОСОБА_2 на Ѕ частину квартиру АДРЕСА_1 . Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину НОМЕР_1, видане 18 квітня 2019 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Сташук Ю.С. на ім`я ОСОБА_3 на Ѕ частину квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 19 квітня 2021 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 про витребування доказів - задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шершун Наталії матеріали спадкової справи № 9/2020 (номер спадкової справи у Спадковому реєстрі: 66594860), відкритої після смерті ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 12 жовтня 2021 року залучено ОСОБА_4 до участі у справі, як правонаступника ОСОБА_5 у якості позивача.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з викладених у позові підстав.

Відповідачі в судовому засіданні проти позову заперечували, просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши обґрунтування позивача та її представника та заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом установлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 26 грудня 1961 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_9

30 жовтня 1995 року ОСОБА_6 та ОСОБА_10 в особі ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що складатися з однієї кімнати загальною площею 46,3 кв.м, жилою площею 21,8 кв.м.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 вересня 2009 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 розірвано.

01 липня 2010 року ОСОБА_5 уклав шлюб із ОСОБА_11 (після укладення шлюбу прізвище - ОСОБА_12 ).

12 травня 2015 року ОСОБА_5 склав заповіт, згідно з яким заповів своїй дружині ОСОБА_4 все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому належатиме на час його смерті і на що він за Законом матиме право.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 .

18 квітня 2019 року державний нотаріус Другої київської державної нотаріальної контори Сташук Ю.С. видала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за законом по Ѕ частині на квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер.

24 лютого 2021 року ОСОБА_4 як правонаступник померлого ОСОБА_5 подала заяву про зміну підстави позову, в якій просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Визнати частки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 рівними. Визначити, що частка померлого ОСОБА_5 в праві спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1 , що складатися з однієї кімнати загальною площею 46,3 кв.м, жилою площею 21,8 кв.м становить Ѕ. Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину НОМЕР_1, видане 18 квітня 2019 року державним нотаріусом Другої київської держаної нотаріальної контори Сташук Ю.С. на ім`я ОСОБА_2 на Ѕ частину квартиру АДРЕСА_1 . Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину НОМЕР_1, видане 18 квітня 2019 року державним нотаріусом Другої київської держаної нотаріальної контори Сташук Ю.С. на ім`я ОСОБА_3 на Ѕ частину квартиру АДРЕСА_1 .

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Отже, позовні вимоги мають оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Як на обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 вказувала на те, що вона як спадкоємець померлого ОСОБА_5 набуває право на судовий захист її порушених прав в порядку спадкування, а не як учасник спільної сумісної власності подружжя.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

В той же час слід зазначити, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця

Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України).

Ураховуючи наведене, визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про право особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Таким чином, на момент звернення ОСОБА_4 до суду з позовом ОСОБА_6 та ОСОБА_5 вже померли, тому відповідно до частини четвертої статті 25 ЦК України їх цивільна правоздатність припинилася, що свідчить про неможливість визначення права власності на 1/2 частку спірного нерухомого майна за померлими особами. Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого вона звернулася до суду.

Разом з тим, як вже установлено судом договір купівлі-продажу спірної квартири укладено ОСОБА_6 30 жовтня 1995 року, отже в даній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме КпШС Української СРС, а саме ст.ст.22, 28, 29 КпШС Української РСР.

Згідно з ч. 3 ст. 29 КпШС Української СРС про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, що розірвали шлюб встановлюється трирічний строк позовної давності.

Відповідно до ст. 11 КпШС України, у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено ч. 2 ст. 72 СК України.

Згідно абз. 3 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст.72 СК України).

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 30 травня 2018 року по справі № 441/1224/15-ц, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власність зобов`язує.

Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, але й покладає на них певні обов`язки.

За змістом вказаних норм закону ч. 3 ст. 13 Конституції України та ч. 4 ст. 319 ЦК України) власник зобов`язаний цікавитись майном, дбати про його стан, вчиняти дії, передбачені чинним законодавством, з метою оформлення права власності.

При цьому, чинним законодавством не передбачено можливість видачі колишньому чоловікові / дружині, які померли, свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя, шлюб між якими припинився внаслідок розірвання.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ураховуючи наведене, підстави для задоволення позову - відсутні.

На підставі обставин, встановлених судом, що мають юридичне значення, та керуючись ст.ст. 60, 63, 70-71 Сімейного кодексу України, ст. ст. 1-19, 27, 33, 34, 42-49, 58-62, 76-83, 89-92, 95, 141, 209-216, 227-246, 258, 259, 263-268, 273-279, 352-354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання частки в спільній власності, визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 26 січня 202 2 року.

Суддя О.Л. Бусик