Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

01 червня 2022 року м. Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області у складі:

головуючої судді Миколаєнко Т.А.,

за участі: секретаря судового засідання Бак М.А.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у приміщенні Черкаського районного суду Черкаської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в:

05 травня 2021 року представник позивача адвокат Орловська В.А., в інтересах позивача ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку звернулася до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 , у якій просить суд прийняти рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача: суму в розмірі 4 000 гривень 00 копійок; пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що складає 718 гривень 59 копійок; 365 % річних 18 363 гривні 39 копійок; втрати від інфляції 361 гривню 20 копійок; штраф за прострочення повернення коштів 40 000 гривень 00 копійок; а також судові витрати по справі.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що 14 січня 2020 року ОСОБА_2 надав відповідачу ОСОБА_1 у борг грошові кошти у розмірі 4 000 гривень 00 копійок, про що останній власноруч заповнив розписку від 14 січня 2020 року, у якій зобов`язався повернути вищевказану суму в строк до 31 січня 2020 року. У разі порушення зобов`язання в частині повернення кожної окремої суми коштів та/або повернення всієї суми до кінцевої дати, ОСОБА_1 зобов`язався додатково сплатити ОСОБА_2 суму неустойки, а саме: пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, за кожен день невиконання зобов`язань, від суми боргу; суму річних відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України в розмірі 365 %; суму інфляційних відповідно до законодавства України. У випадку прострочення повернення коштів більше як на тридцять календарних днів, ОСОБА_1 зобов`язався додатково сплатити ОСОБА_2 штраф у десятикратному розмірі від суми боргу, за кожні прострочені тридцять календарних днів. За змістом розписки від 14 січня 2020 року, написаної відповідачем, простроченням виконання зобов`язання є не здійснення повернення всієї суми коштів у розмірі 4 000 грн 00 коп. до 31 січня 2020 року. Підписуючи дану розписку, ОСОБА_1 засвідчив факт отримання ним грошових коштів у розмірі 4 000 грн на строк кінцевого погашення до 31 січня 2020 року, а також відсутність будь-яких фактичних обставин, що впливають на його волю і волевиявлення при підписанні даної розписки. Станом на 05 травня 2021 року відповідач не повернув позивачу взяті у борг кошти, уникає зустрічі з ним, не відповідає на телефонні дзвінки позивача та не виконує свої зобов`язання за договором позики. Враховуючи наведене, позивач змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 25 травня 2021 року справу прийнято до провадження та вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін 30 червня 2021 року за наявними у ній матеріалами; запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення йому даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову /а.с. 26-27/.

Одночасно сторонам було роз`яснено, що відповідно до частини 5 статті 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, а також зазначено строки подання такого клопотання.

30 червня 2021 року проведення розгляду справи було відкладено до 20 липня 2021 року у зв`язку з необхідністю здійснення додаткового повідомлення відповідача про розгляд справи за номерами його телефонів, що містяться у матеріалах справи, а також у порядку, визначеному частиною 11 статті 128 ЦПК України.

20 липня 2021 року за клопотанням відповідача проведення розгляду справи відкладено до 06 жовтня 2021 року.

15 вересня 2021 року відповідачем ОСОБА_1 , поза межами строку, встановленого судом, подано до канцелярії суду відзив на позов, разом з доказами направлення його копії позивачу, у якому він просить суд у позові ОСОБА_2 відмовити повністю /а.с. 45-47/.

Правом на подачу відповіді на відзив позивач не скористався.

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 06 жовтня 2021 року відзив на позов, поданий відповідачем ОСОБА_1 до канцелярії суду 15 вересня 2021 року, залишено без розгляду; за ініціативою суду здійснено перехід з розгляду даної цивільної справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін у розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін; призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 15 листопада 2021 року /а.с. 79-81/.

15 листопада 2021 року у судовому засіданні оголошено перерву до 22 грудня 2021 року.

22 грудня 2021 року у зв`язку з неявкою учасників справи проведення розгляду справи відкладено до 09 лютого 2022 року.

09 лютого 2022 року у зв`язку з перебуванням головуючої судді у справі Миколаєнко Т.А. на лікарняному справу було знято з розгляду, чергове судове засідання призначено на 24 березня 2022 року.

24 березня 2022 року у зв`язку з неявкою учасників справи, враховуючи військову агресію Російської Федерації проти України та введення 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» воєнного стану на території України строком на 30 діб, який Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022 продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, проведення розгляду справи відкладено до 27 квітня 2022 року.

27 квітня 2022 року у зв`язку з неявкою учасників справи та наявністю клопотання представника відповідача адвоката Райнова С.Г. проведення розгляду справи відкладено до 01 червня 2022 року.

Позивач ОСОБА_2 , представник позивача адвокат Орловська В.А. та представник відповідача адвокат Райнов С.Г., будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення розгляду справи, у судове засідання, призначене на 01 червня 2022 року, не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Для участі у судовому засіданні у режимі відеоконференції адвокат Орловська В.А. до Дарницького районного суду Черкаської області не прибула, однак у клопотаннях про проведення судового засідання у режимі відеоконференції, серед іншого, просила суд, у разі неможливості її проведення, розглянути справу без участі позивача за наявними матеріалами.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні заявив клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неявкою його представника, який, з його слів, перебуває на лікуванні.

Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи.

За змістом частини 2 статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

Суд визнає неповажними причини неявки у дане судове засідання представника відповідача, оскільки будь-яких доказів на підтвердження факту перебування на лікуванні ним надано не було.

При цьому, суд зважає на те, що проведення розгляду справи уже неодноразово відкладалося за клопотаннями відповідача та його представника, зокрема, востаннє 27 квітня 2022 року, та констатує, що у подальшому жодних доказів на підтвердження поважності причин неявки представника відповідача до суду, а саме: повістки про виклик для проходження військової служби, надано не було.

З урахуванням наведеного, чергове клопотання відповідача про відкладення судового засідання у зв`язку з неявкою його представника суд вважає таким, що спрямоване на затягування строків розгляду справи.

За вказаних обставин, враховуючи необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, клопотання відповідача ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи суд залишає без задоволення та вважає можливим провести судове засідання за даної явки учасників справи.

У судовому засіданні, яке відбулося 15 листопада 2021 року, представник позивача адвокат Орловська В.А. заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд позов задовольнити з підстав, наведених у ньому. Доповнень не мала.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні, що відбулося 01 червня 2022 року, заявлені позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. При цьому пояснив, що у січні 2020 року ним було підписано розписку про отримання від позивача коштів у сумі 4 000 гривень, які він зобов`язався повернути до 31 січня 2020 року. Однак жодних коштів у позику від ОСОБА_2 він не брав і брати наміру не мав, а сума у розмірі 4 000 грн була фактично заставою за оренду автомобіля позивача, яку він був зобов`язаний сплачувати щоденно в розмірі по 120 грн. Вказані кошти поверталися ОСОБА_1 частинами, шляхом перерахунку відповідних сум на рахунок ОСОБА_2 , і були повністю виплачені до квітня 2020 року та мали бути повернуті позивачем під час передачі йому автомобіля по закінченню строку оренди, але незаконно присвоєні останнім. Крім того, відповідач стверджував, що ним особисто заповнено лише частину розписки, а саме: власне прізвище, ім`я та по батькові, місце проживання, паспортні дані, ідентифікаційний номер і дату, до якої слід повернути борг, « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Інша інформація, у тому числі сума боргу, ним до розписки не вносилася. Разом з тим, відповідач підтвердив, що підпис у даній розписці належить йому, однак зауважив, що підписав документ, не читаючи. У діях позивача він вбачає ознаки шахрайства, проте із відповідною заявою до правоохоронних органів на момент розгляду справи не звертався. Також просив взяти до уваги, що у Єдиному державному реєстрі судових рішень наявні відомості про щонайменше 45 судових справ щодо ОСОБА_2 , які стосуються стягнення на його користь боргу за договорами позики, а одна зі справ про визнання недійсним договору позики, що був укладений за подібних обставин.

За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір.

Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, суд дійшов наступних висновків.

Судом установлено, що 14 січня 2020 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір позики.

Факт отримання коштів підтверджується розпискою позичальника, заповненою останнім власноруч 14 січня 2020 року /а.с. 9/.

Зі змісту вказаного документу вбачається, що відповідач у справі ОСОБА_1 14 січня 2020 року отримав від ОСОБА_2 на власні потреби кошти в сумі 4 000 гривень 00 копійок, які зобов`язався повернути до 31 січня 2020 року. У разі порушення ним зобов`язання в частині повернення кожної окремої суми коштів та/або повернення всієї суми до кінцевої дати, ОСОБА_1 зобов`язався додатково сплатити ОСОБА_2 суму неустойки, а саме: пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, за кожен день невиконання зобов`язань, від суми боргу; суму річних відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України в розмірі 365 %; суму інфляційних відповідно до законодавства України. У випадку прострочення повернення коштів більше як на тридцять календарних днів, ОСОБА_1 зобов`язався додатково сплатити ОСОБА_2 штраф у десятикратному розмірі від суми боргу, за кожні прострочені тридцять календарних днів. Простроченням виконання зобов`язання, відповідно до умов розписки, є не здійснення повернення всієї суми коштів у розмірі 4 000 грн 00 коп. до 31 січня 2020 року. Підписуючи зазначену розписку, ОСОБА_1 засвідчив факт отримання ним грошових коштів в розмірі 4 000 грн на строк кінцевого погашення до 31 січня 2020 року, а також відсутність будь-яких фактичних обставин, що впливають на його волю та волевиявлення при підписанні даної розписки.

Станом на дату розгляду справи відповідач грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим має заборгованість перед позивачем, яка згідно розрахунку пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання /а.с. 10/, розрахунку відсотків за користування грошовими коштами /а.с. 11/, а також розрахунку інфляційних збитків /а.с. 12/ за період із 01 лютого 2020 року по 05 травня 2021 року, наданих стороною позивача, становить 63 443 грн 18 копійок та складається з наступного:

- 4 000 грн 00 коп. сума боргу за договором позики;

- 718 грн 59 коп. сума пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання;

- 18 363 грн 39 коп. 365 % річних;

- 361 грн 20 коп. інфляційні втрати;

- 40 000 грн 00 коп. штраф за прострочення повернення коштів.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.

За змістом частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до змісту частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 627 ЦК України закріплено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постановах від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14.

Аналогічна правова позиці висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 грудня 2018 року в справі № 686/21857/16-ц (провадження № 61-27509св18).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

За змістом частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відтак, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Вказане узгоджується з правовою позицією, висловленою у постановах Верховного Суду: від 18 квітня 2018 року в справі № 518/1647/15-ц (провадження № 61-4576св18), від 27 червня 2018 рокув справі № 712/14562/17-ц (провадження № 61-26174ск18), від 08 липня 2019 року в справі № 524/4946/16-ц (провадження № 61-20376св18), та від 06 квітня 2020 року в справі № 464/5314/17.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє стверджувати, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується лише позичальником.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши зміст розписки ОСОБА_1 від 14 січня 2020 року та оцінивши усі доводи, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини, які випливають із договору позики.

Зі змісту боргової розписки від 14 січня 2020 року вбачається, що вона власноруч заповнена та підписана ОСОБА_1 . У ній зазначена сума отриманих відповідачем коштів 4 000 грн; мета їх отримання на власні потреби; та строк повернення до 31 січня 2020 року.

Таким чином, у вказаній розписці зазначено всі істотні умови укладеного сторонами договору позики, а також передбачена відповідальність за несвоєчасне виконання зобов`язань: - пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, за кожен день невиконання зобов`язань, від суми боргу; - сума річних відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України в розмірі 365 %; сума інфляційних відповідно до законодавства України; - штраф у десятикратному розмірі від суми боргу, у випадку прострочення повернення коштів більше як на тридцять календарних днів, за кожні прострочені тридцять календарних днів.

Відтак, суд відхиляє аргументи відповідача про те, що зміст вказаної розписки не підтверджує факт отримання відповідачем у борг грошової суми від позивача, як неспроможні.

Також змістом розписки спростовуються доводи відповідача про те, що жодних коштів у позику від ОСОБА_2 він не брав і брати наміру не мав, а сума у розмірі 4 000 грн була фактично заставою за оренду автомобіля позивача, яку він був зобов`язаний сплачувати щоденно в розмірі по 120 грн

Факт підписання розписки не заперечувався останнім у судовому засіданні.

Належних та допустимих доказів, які б підтверджували відсутність у ОСОБА_1 волевиявлення на укладення договору позики від 14 січня 2020 року, відповідачем не надано.

Існування оригіналу даного письмового доказу, як і не відповідність наявної у матеріалах справи копії розписки її оригіналу, відповідачем не оспорювалися.

Твердження відповідача про те, що ним особисто заповнено лише частину розписки, не доведені належними та допустимими доказами.

Отже, враховуючи вказані обставини, підстави для сумнівів щодо достовірності наданої позивачем копії розписки на підтвердження укладення з відповідачем договору позики, у суду відсутні.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За приписами частини третьої статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За правилами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частинами 1, 2 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до вимог частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Пунктами 1, 3 частини 1 статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом; розірвання договору; сплата неустойки.

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

Згідно зі статтями 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином сторони, керуючись принципом свободи договору, за взаємною згодою мають право визначати штрафні санкції, їх кількість, вид, розмір та види порушення зобов`язання, за якими застосовується неустойка тощо, а тому одночасне застосування таких заходів відповідальності як пеня та штраф не свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі № 911/2813/17, від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17, від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16, від 25.05.2018 у справі № 922/1720/17, від 09.07.2018 у справі № 903/647/17, від 08.08.2018 у справі № 908/1843/17, від 27.09.2019 у справі № 923/760/16.

Згідно зі статтею 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду України у справі № 6-2311цс16 від 22 березня 2017 року наведено висновок про те, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Підсумовуючи, суд вважає доведеним факт укладення між сторонами у справі договору позики та факт порушення відповідачем його умов у частині повернення грошових коштів, а тому позивач є таким, що набув права вимоги заборгованості за вказаним договором.

Як уже зазначалося, згідно розрахунку пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, розрахунку відсотків за користування грошовими коштами, а також розрахунку інфляційних збитків за період із 01 лютого 2020 року по 05 травня 2021 року, що наявні у матеріалах справи, заборгованість відповідача перед позивачем становить 63 443 грн 18 копійок та складається з наступного:

- 4 000 грн 00 коп. сума боргу за договором позики;

- 718 грн 59 коп. сума пені за несвоєчасне виконання зобов`язання;

- 18 363 грн 39 коп. 365 % річних;

- 361 грн 20 коп. інфляційні втрати;

- 40 000 грн 00 коп. штраф за прострочення повернення коштів /а.с. 10-12/.

Зазначений розмір заборгованості підтверджується умовами договору позики і не спростовано відповідачем.

Доводи відповідача про те, що кошти в сумі 4 000 грн були ним повернуті ОСОБА_2 до квітня 2020 року частинами, шляхом перерахунку відповідних сум на рахунок позивача, суд не може взяти до уваги, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами.

Так, копії квитанцій, надані відповідачем на підтвердження своїх слів, які були долучені до відзиву на позов і за наполяганням ОСОБА_1 досліджені у судовому засіданні, не підтверджують даного факту, оскільки у всіх них одержувачами коштів вказані « ОСОБА_3 » та « ОСОБА_4 » (російською мовою), а призначення платежів зазначено як «переказ на карту ОСОБА_5 ». До того ж, переважна частина банківських операцій датована січнем 2019 року, лютим 2019 року, березнем 2019 року, квітнем 2020 року та травнем 2020 року, в той час як грошові кошти від позивача були отримані позивачем 14 січня 2020 року та, за твердженням ОСОБА_1 , повернуті ОСОБА_2 до квітня 2020 року.

З цих же підстав не підлягають врахуванню судом і надані відповідачем виписки про рух коштів за рахунком № НОМЕР_1 за період з 01 лютого 2021 року по 01 березня 2021 року та за період з 01 березня 2021 року по 01 квітня 2021 року.

Відтак, суд констатує, що стороною відповідача не надано суду жодних доказів, які б спростовували розмір суми його боргу перед позивачем, та не наведено контрозрахункурозміру нарахованих позивачем сум пені, 365 % річних та інфляційних втрат.

При цьому, слід зазначити, що положення Закону України «Про споживче кредитування», зокрема, частини 2 статті 21 вказаного Закону, відповідно до яких сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін; не підлягають застосовуванню до спірних правовідносин, оскільки укладений між сторонами договір позики не є споживчим кредитом, а позивач у справі ОСОБА_2 не може вважатися кредитодавцем у розумінні пункту 7 частини 1 статті 1 вказаного Закону, згідно з яким кредитодавцем є банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право надавати споживчі кредити.

Таким чином, зважаючи на те, що відповідач належним чином не виконував узяті на себе зобов`язання, у суду є всі підстави для стягнення з нього суми заборгованості за договором позики у примусовому порядку.

Разом з тим, згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Як уже вказано вище, умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення; штрафу у десятикратному розмірі від суми боргу, за кожні прострочені тридцять календарних днів; суми інфляційних відповідно до законодавства України; а також змінили розмір процентної ставки, передбаченої частиною 2 статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 365 % річних.

Разом з тим, за частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

У постанові у справі № 902/417/18 від 18 березня 2020 року Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Враховуючи, що сума заборгованості за договором позики складає 4 000 грн 00 коп., на яку позивач нарахував 365 % річних у сумі 18 363 грн 39 коп. та штраф за прострочення повернення коштів у сумі 40 000 грн 00 коп., що разом складає 58 363,39 грн, перевищуючи у 14,5 разів суму прострочення, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу і процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір заявленого до стягнення розміру штрафу до розміру основної заборгованості, а саме до 4 000 грн, а відсотків річних до 20 %.

При цьому, слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується судом згідно зі статтею 89 ЦПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Водночас, у відзиві на позовну заяву, відповідачем заявлено про застосування позовної давності в один рік щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Не зважаючи на те, що вказаний відзив залишено судом без розгляду, наведені у ньому доводи щодо необхідності застосування строку позовної давності до спірних правовідносин суд вважає необхідним розцінити як заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частини 5 статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року в справі № 727/9352/17 (провадження № 14-319цс19) зазначила, що «правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Отже, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою».

Як вбачається з матеріалів справи, позовну заяву представником позивача засобами поштового зв`язку направлено до суду 05 травня 2021 року.

Строк позовної давності по стягненню пені, нарахованої на заборгованість, що виникла 01 лютого 2020 року, обчислюється щодо кожного дня окремо за попередній рік до дати звернення та не застосовується до періоду, починаючи з 05 травня 2020 року.

Отже, періодом нарахування пені, по якому не пропущено строк позовної давності, є період з 05 травня 2020 року по 05 травня 2021 року.

Пеня розраховується судом за формулою:

[Пеня] = [Сума боргу] х 2 [Ставка пені (%)] / 100% / 365 днів х [Кількість днів]

Так, сума пені за період 05.05.2020 - 11.06.2020 (облікова ставка НБУ 8,00) = 4 000,00 (Сума боргу) x (2 x 8,00 : 366 ) x 38 днів (прострочення) : 100 = 66,45 грн.

Сума пені за період 12.06.2020 - 31.12.2020 (облікова ставка НБУ 6,00) = 4 000,00 (Сума боргу) x (2 x 6,00 : 366 ) x 203 днів (прострочення) : 100 = 266,23 грн.

Сума пені за період 01.01.2021 - 04.03.2021 (облікова ставка НБУ 6,00) = 4 000,00 (Сума боргу) x (2 x 6,00 : 365) x 63 днів (прострочення) : 100 = 82,85 грн.

Сума пені за період 05.03.2021 - 15.04.2021 (облікова ставка НБУ 6,50) = 4 000,00 (Сума боргу) x (2 x 6,50 : 365) x 42 днів (прострочення) : 100 = 59,84 грн.

Сума пені за період 16.04.2021 - 05.05.2021 (облікова ставка НБУ 7,50) = 4 000,00 (Сума боргу) x (2 x 7,50 : 365) x 20 днів (прострочення) : 100 = 32,88 грн.

Відтак, пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 05 травня 2020 року по 05 травня 2021 року складає 508,24 грн, які слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Щодо застосування позовної давності до вимоги про стягнення штрафу, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Зі змісту розписки позичальника, заповненої останнім власноруч 14 січня 2020 року /а.с. 9/, вбачається, що відповідач у справі ОСОБА_1 у випадку прострочення повернення коштів більше як на тридцять календарних днів, зобов`язався додатково сплатити ОСОБА_2 штраф у десятикратному розмірі від суми боргу, за кожні прострочені тридцять календарних днів.

Відтак, суд дійшов висновку, що на момент звернення до суду з цим позовом позивачем строк позовної давності за вимогою про стягнення штрафу пропущено не було.

Враховуючи вказані обставини, суд вважає необхідним заявлені позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 :

- 4 000 грн 00 коп. суму боргу за договором позики;

- 508 грн 24 коп. суму пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за період з 05 травня 2020 року по 05 травня 2021 року у межах строку позовної давності;

- 1 006 грн 21 коп. 20 % річних;

- 361 грн 20 коп. інфляційні втрати;

- 4 000 грн 00 коп. штраф за прострочення повернення коштів.

При цьому, суд зауважує, що у постанові від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що «посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим господарський суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини».

Інші аргументи та доводи сторін специфічними, доречними, важливими та суттєвими не являються і не здатні вплинути на рішення суду.

Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10 лютого 2010 року, § 58).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з частковим задоволенням позову (на 15,56 %), з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 141 гривня 28 копійок (908 х 15,56 %).

Крім того, у позовній заяві представник позивача адвокат Орловська В.А. просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 понесені судові витрати на правову допомогу.

На підтвердження витрат позивача на правову допомогу представником позивача разом із позовною заявою надано суду копію Договору про надання правової допомоги № 12/02 від 12 лютого 2021 року /а.с. 13-14/, копію Додатку № 1 до Договору про надання правової допомоги № 12/02 від 12 лютого 2021 року /а.с. 17/, копію ордера на надання правничої (правової допомоги) від 17 березня 2021 року /а.с. 15/, копію посвідчення адвоката України /а.с. 16/, а також копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю /а.с. 16/.

Так, з копії Договору про надання правової допомоги № 12/02 від 12 лютого 2021 року вбачається, що між адвокатом Орловською В.А. та позивачем ОСОБА_2 укладено договір про надання правової допомоги /а.с. 13-14/.

З копії Додатку № 1 до Договору про надання правової допомоги № 12/02 від 12 лютого 2021 року встановлено, що адвокат надала клієнту юридичні послуги у формі написання та подання позовної заяви на загальну суму 3 000 грн. Оплата послуг здійснюється частинами у момент підписання Договору № 12/02 від 12 лютого 2021 року.

За змістом частин першої шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України закріплено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Враховуючи положення статей 137 та 141 ЦПК України, сторона має право на відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката за умови подання нею до суду заяви про відшкодування таких судових витрат, яка подана до судових дебатів у справі, подання доказів таких витрат (детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, здійснені ним витрати, необхідних для надання правничої допомоги, тощо) до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду у справі.

Як вбачається із попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи в суді, наведеного у позовній заяві, попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу становить 3 000 грн.

Докази понесених судових витрат на правничу допомогу подано стороною позивача у строк, передбачений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.

Водночас, суд зауважує, що клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідачем подано не було, а відповідною нормою ЦПК України не передбачено зменшення такого розміру судом за відсутності відповідного клопотання.

Крім того, суд зазначає, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20).

Відтак, суд вважає, що вимога про стягнення із відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 понесених судових витрат на правничу допомогу в сумі 3 000 грн є обґрунтованою, підтвердженою належними доказами, співмірною зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, а, отже, є такою, що підлягає до задоволення.

Враховуючи, що позов заявлено на суму 63 443,18 грн, а задоволено на суму 9 875,65 грн, тобто на 15,56 %, на користь позивача ОСОБА_2 у відшкодування витрат на правову допомогу із відповідача ОСОБА_1 слід стягнути 466,80 грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (3 000,00 грн * 15,56 %).

На підставі ст.ст. 3-5, 7-13, 17, 19, 43, 49, 76-81, 89, 137, 141, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

ПозовОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики від 14 січня 2020 року в загальному розмірі 9 875 (дев`ять тисяч вісімсот сімдесят п`ять) гривень 65 копійок, яка складається з наступного:

-4 000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок сума боргу за договором позики;

-508 (п`ятсот вісім) гривень 24 копійки сума пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за період з 05 травня 2020 року до 05 травня 2021 року, у межах строку позовної давності;

-1 006 (одна тисяча шість) гривень 21 копійка 20 % річних за період з 01 лютого 2020 року до 05 травня 2021 року;

-361 (триста шістдесят одна) гривня 20 копійок інфляційні втрати за період з 01 лютого 2020 року до 05 травня 2021 року;

-4 000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок штраф за прострочення повернення коштів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 141 (сто сорок одна) гривня 28 копійок.

Стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 на відшкодування витрат на правову допомогу суму в розмірі 466 (чотириста шістдесят шість) гривень 80 копійок.

Ознайомитись з повним текстом судового рішення в електронній формі сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено та підписано 01 червня 2022 року.

Суддя: Т. А. Миколаєнко