КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22/824/4095/2022 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сушко Л.П., Олійник В.І.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Українського державного фонду підтримки фермерських господарств на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Українського державного фонду підтримки фермерських господарств про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернулася ОСОБА_1 з позовом до Українського державного фонду підтримки фермерських господарств про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 просила суд стягнути з Українського державного фонду підтримки фермерських господарств на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненніза період з 10.04.2017 року по 11.09.2020 року в сумі 29 958,32 грн.; стягнути з Українського державного фонду підтримки фермерських господарств на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що у квітня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Українського державного фонду підтримки фермерських господарств в якій просила визнати дії відповідача щодо звільнення позивача з роботи відповідно до ч. 1 ст.38 КЗпП України незаконними; змінити формулювання причин звільнення позивача з роботи по ч.1 ст.38 КЗпП України - звільнення за власним бажанням на ч.3 ст.38 КЗпП України - звільнення за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного договору 15 січня 2016 року; стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу в сумі 2 315,28 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.01.2016 року по 15.02.2016 року в сумі 771,76 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.01.2016 року по день прийняття рішення судом та моральну шкоду в сумі 12 000,00 грн. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року і по справі 761/15448/16-ц, що набрало законної сили, позовні вимоги позивача було задоволено частково, зокрема змінено формулювання причин звільнення з роботи, стягнуто з Українського державного фонду підтримки фермерських господарств на користь позивача вихідну допомогу в розмірі 2 315,38 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 15.01.2016 року по 07.04.2017 року в сумі 10 839,72 грн., моральну шкоду в розмірі 2 000,00 грн. та судовий збір в розмірі 551,20 грн. Вищенаведеним судовим рішення було визначено, що, оскільки відповідач у строки, визначені діючим законодавством не провів розрахунок при звільненні, не виплатив вихідну допомогу, яка входить до структури заробітної плати, тому суд вважає за можливе стягнути середній заробіток на невиплачену суму вихідної допомоги в розмірі 10 839,72 грн. (2016 рік - 242 дні, 2017 рік - 67 днів, 35,08 грн. середньоденний заробіток) за період з 15.01.2016 року по 07.04.2017 року. На підставі вищевикладеного позивачка звернулася з відповідним позовом до суду.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 травня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Українського державного фонду підтримки фермерського господарства про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з Українського державного фонду підтримки фермерських господарств на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнень за період з 10.04.2017 року по 11.09.2020 року в сумі 29 958,32 грн.

Стягнуто з Українського державного фонду підтримки фермерських господарств на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2 000,00 грн.

Стягнуто з Українського державного фонду підтримки фермерських господарств на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн.

В решті позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Український державний фонд підтримки фермерських господарств в особі генерального директора Чалого В.В., звернувся з апеляційною скаргою. Зазначає, що в зв`язку з неповнотою встановлення обставин, які мають значення для справи, судом було прийняте незаконне та необґрунтоване рішення. Укрдержфонд є державною бюджетною установою. Виконання ним рішень судів чітко регламентовано законом, тому не має правових підстав ставити питання про будь-яке небажання виконувати рішення суду або протиправну поведінку відповідача під час виконання рішення суду як це зазначає в позовній заяві ОСОБА_1 . Враховуючи розмір невиплаченої вихідної допомоги при звільненні та істотність цієї частки порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, можна дійти висновку, що заявлена до стягнення позивачем сума середнього заробітку є очевидно неспівмірною зі встановленим розміром заборгованості на день звільнення. Вважає, що позивачем не доведено факт наявності моральної шкоди. Просить заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14.05.2021 року скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, стягнути з Українського державного фонду підтримки фермерських господарств на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.04.2017 року до 11.09.2020 року в сумі 3085,7 грн., в решті позовних вимог відмовити.

ОСОБА_1 подано до суду відзив на апеляційну скаргу. Вважає апеляційну скаргу, подану Український державний фонд підтримки фермерських господарств в особі генерального директора Чалого В.В., безпідставною та необгунтованою. Посить рішення Шевченківського районного суду м. Києва залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Українського державного фонду підтримки фермерських господарств про визнання дій незаконними, зміни формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди було задоволено частково.

Вказаним рішенням було:

- визнано дії Українського державного фонду підтримки фермерських господарств щодо звільнення ОСОБА_1 з роботи за ч.1 ст.38 КЗпП України незаконними;

- змінено формулювання підстави звільнення ОСОБА_1 з «за власним бажанням ч.1 ст.38 КЗпП України» на «за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом не виконує законодавство про працю, умови колективного договору чи трудового договору ч.3 ст.38 КЗпП України»;

- стягнуто з Українського державного фонду підтримки фермерських господарств на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 2 315 (дві тисячі триста п`ятнадцять) гривень 28 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.01.2016 року по 15.02.2016 року в сумі 771,76 грн., за період з 15.01.2016 року по 07.04.2017 року в сумі 10 839,72 грн. (всі суми розраховані без відрахування податків та обов`язкових платежів), моральну шкоду в розмірі 2 000,00 грн. та судовий збір в розмірі 551,20 грн;

- стягнуто з Українського державного фонду підтримки фермерських господарств на користь держави судовий збір в сумі 551,20 гривень.

Вказане рішення набрало законної сили 18 квітня 2017 року .

З матеріалів справи вбачається, що відповідач рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року, виконав 11 вересня 2020 року, що підтверджується копіями роздруківок АТ КБ «Приватбанк» від 11 вересня 2020 року.

Як встановлено судовим рішенням та підтверджується довідкою банку, відповідач в день звільнення позивача не провів з нею розрахунок по заробітній платі, не виплатив вихідну допомогу, а виплатив вказану суму лише 11 вересня 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року № 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) в розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Окрім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має разовий характер (див. постанови Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, провадження № 12-301гс18, від 11 лютого 2019 року у справі № 2609/11956/12-ц, провадження № 61-43353св18, від 05 червня 2019 року у справі № 694/215/16-ц, провадження № 61-37406св18).

Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком № 100.

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку № 100).

За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

З урахуванням встановлених обставин справи суд першої інстанції дійшовобґрунтованого висновку про наявність правових підстав, передбачених статтями 116, 117 КЗпП України, для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 квітня 2017 року по день фактичного розрахунку.

З огляду на викладене середній заробіток працівника за час затримки розрахунку при звільненні слід визначати за правилами, передбаченими пунктами 2, 8 Порядку № 100.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача за останні місяці роботи перед звільненням становила 35,08 грн, а число робочих днів у спірному періоді, які мають бути оплачені за середнім заробітком, - 854 днів, що не заперечувалося сторонами.

Нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді, при цьому день звільнення працівника та день остаточного проведення з ним розрахунків у цей період не включаються.

Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 квітня 2017 року по 11 вересня 2020 року включно становить 29 958,32грн (35,08 грн.х 854робочих днів).

Разом з тим за матеріалами цієї справи встановлено, що у зв`язку з непроведенням роботодавцем повного розрахунку в день звільнення ОСОБА_1 була вимушена в квітні 2016 року звернутися з відповідним позовом до суду справа № 761/15448/16.

Сума заробітної плати, яка встановлена судовим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07.04.2017 року (справа № 761/15448/16), становить 35,08 грн., що є значно меншою, ніж визначена в цій справі сума середнього заробітку ОСОБА_1 за час затримки її виплати при звільненні за період з 10 квітня 2017 року по 11 вересня 2020 року (29 958,32 грн). Крім того, у вказаній справі на користь позивача вже було стягнуто середній заробіток станом на 07 квітня 2017 року в розмірі 10 839,72 грн.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, розмір відповідальності відповідача за прострочення сплати належних при звільненні позивача виплат в сумі 5 000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Разом з тим, звертаючись до суду ОСОБА_1 заявлено вимогу про стягнення моральної шкоди, однак нею не зазначено у чому саме полягає моральна шкода та не навела обставини, які визначають її характер та обсяг.

Крім того, ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження наявності моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, а також наявності чи необхідності його додаткових зусиль для організації свого життя внаслідок невчасного здійснення відповідачем компенсаційних виплат, передбачених ст. 117 КЗпП України.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що бездіяльністю відповідача їй заподіяно моральну шкоду, а саме, не надано належних пояснень того, в чому полягає моральна шкода, якими доказами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та заподіянням їй шкоди, з яких міркувань вона виходить, визначаючи розмір моральної шкоди, як наслідок, недоведено усіх складових деліктної відповідальності за завдану моральну шкоду, а тому підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкод відсутні.

Таким чином рішення суду першої інстанції необхідно змінити, зменшивши суму середнього заробітку при звільненні, в задоволенні позову щодо відшкодування моральної шкоди відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Українського державного фонду підтримки фермерських господарств - задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 травня 2021 року змінити.

Стягнути з Українського державного фонду підтримки фермерських господарств на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.04.2017 року по 11.09.2020 року в сумі 29 958,32 грн.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Українського державного фонду підтримки фермерських господарствпро стягнення моральної шкоди - відмовии.

В частині стягнення судового збору - рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 02 лютого 2022 року

Головуючий Є.М. Суханова

Судді: В.І. Олійник

Л.П. Сушко