Справа № 346/447/22
Провадження № 2/346/627/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2022 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі головуючого судді Яремин М.П.

з участю: секретаря Сав`яка О.В.

представника позивача адвоката Вінтоняка Н.М.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на заставне майно, -

в с т а н о в и в:

свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що 01.04.2020 року між ним, відповідачем та ОСОБА_3 , від імені якого діяла представник, укладено договір позики-застави, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10 000 доларів США на строк до 01.08.2021 року, в забезпечення повернення яких у строк ОСОБА_3 в особі представника, передав в заставу належний йому транспортний засіб марки «Renault Trafic», державний номерний знак « НОМЕР_1 ». Однак, відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання з повернення грошових коштів своєчасно не виконав, внаслідок чого станом на 11.08.2021 року виникла заборгованість в розмірі 10 000 доларів США, яку рішенням Коломийського міськрайонного суду від 19.11.2021 року стягнуто з ОСОБА_1 .

Станом на 26.01.2022 року відповідач ОСОБА_1 своїх зобов`язань з повернення позики не виконав, що змушує позивача звернутися до суду за захистом своїх прав як кредитора шляхом звернення стягнення на предмет застави. Тому позивач просить в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором позики-застави від 01.04.2020 року звернути стягнення на предмет застави транспортний засіб марки «Renault Trafic», номерний знак « НОМЕР_1 », номер шасі № НОМЕР_2 , шляхом продажу предмету застави будь-яким способом третій особі покупцю з наданням ОСОБА_1 права зняття з реєстраційного обліку в органах та установах МВС України.

Позивач в судове засідання не з`явився, 21.03.2022 року подав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримує, просить розгляд справи проводити без його участі (а.с. 38). Його представник, адвокат Вінтоняк Н.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, вказаних в позовній заяві, просить позовні вимоги задовольнити, а також при прийнятті рішення врахувати зазначені ним в заяві від 27.05.2022 року правові позиції Верховного Суду, зокрема про те, Верховний Суд неодноразово висловлювався щодо того, що стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов`язання, адже сам кредитор має обрати, яким чином здійснювати стягнення заборгованості (постанови Верховного Суду від 28.08.2019 року в справі № 759/4036/18, від 22.05.2019 року в справі № 640/18356/17, від 05.12.2018 року в справі № 761/31346/13-ц, від 31.10.2018 року в справі № 2-1513/10).

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні не заперечив проти задоволення позову, а також зазначив, що сплатити заборгованість за рішенням суду не має можливості у зв`язку з тим, що на його утриманні перебуває двоє дітей, а ІНФОРМАЦІЯ_1 померла дружина.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про його час і місце повідомлявся, в тому шляхом надіслання судової повістки про виклик до суду на адресу, з якої ним надіслано клопотання до суду. 11.04.2022 року електронною поштою надіслав до суду письмове клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його неможливістю взяти участь в судовому засіданні за станом здоров`я, про що має відповідні підтверджуючі документи (а.с. 44), однак, не долучив до їх матеріалів справи. Інших причин неявок вказаний відповідач з 11.04.2022 року суду не повідомив.

Суд, заслухавши вказаних учасників, перевіривши матеріали справи, і, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків.

Відповідно до копії довіреності від 19.06.2017 року, посвідченої Барбуляк Х.М. - приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, Падюка А.П. уповноважив ОСОБА_4 та/або ОСОБА_1 продати або здати в найм (оренду) чи позичку належний йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 автомобіль марки "Renault Trafic" 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_2 , реєстраційний номер « НОМЕР_1 ». Вказана довіреність видана строком на три роки та діє до 19.06.2020 року включно ( а.с. 56 ).

Судом встановлено, що 01.04.2020 року між позивачем (позикодавець), відповідачем ОСОБА_1 (позичальник), відповідачем ОСОБА_3 , від імені якого по довіреності діяла ОСОБА_4 (заставодавець), укладено договір позики застави, відповідно до умов якого позикодавець надав позичальнику кошти в розмірі 10 000,00 доларів США, що становить 276 289,00 грн. по курсу НБУ на умовах строковості та повернення, а заставодавець передав позикодавцю в заставу як забезпечення повернення позики транспортний засіб марки «Renault», модель Trafic, 2013 року випуску, номерний знак « НОМЕР_1 », шасі № НОМЕР_2 , заставною вартістю 200 000 грн., який належить на праві власності заставодавцю згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданим 17.06.2017 року. Позичальник зобов`язувався повернути всю суму позики позикодавцю не пізніше 01.08.2021року (а.с.4).

Пунктом 3 вказаного Договору визначено, що заставодавець відповідає перед позичальником лише в межах вартості предмета застави за виконання позичальником перед позикодавцем зобов`язань по поверненню суми позики.

Згідно з п. 5 Договору предмет застави передається в користування і володіння позичальника до повного виконання договору.

Відповідно до п. 6 Договору в разі невиконання позичальником зобов`язань за цим договором щодо повернення у строк позики, позикодавець має право одержати задоволення своїх вимог як з позичальника шляхом примусового виконання зобов`язань та стягнення боргу, так і за рахунок предмета застави. Відповідно до п. 8 Договору право застави виникає з моменту підписання договору сторонами (а.с.4).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 19.11.2021 року (справа № 346/3801/21), яке набрало законної сили 21.12.2021 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 01.04.2020 року в сумі 10 000 доларів США, що еквівалентно 267 557 грн. ( а.с. 5-6).

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч.1 ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

В ст. 1 Закону України «Про заставу» також визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання або в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Згідно зі ст.20 вказаного Закону заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.

Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Водночас правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна визначається Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Відповідно до ст. 2 цього Закону звернення стягнення на предмет обтяження - вжиття обтяжувачем передбачених законом заходів щодо предмета обтяження для задоволення своїх прав чи вимог, які випливають із змісту обтяження.

Згідно з ч. 1 ст. 23 даного Закону обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, а також в інших випадках, встановлених законом чи договором, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.

При цьому ст. 24 зазначеного Закону встановлено порядок звернення стягнення на предмет застави. Зокрема, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Відповідно до частин 1-3 ст. 25 вказаного Закону обтяжувач, який звертається до суду з вимогою звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до моменту подання відповідного позову до суду письмово повідомити всіх обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж рухомого майна, про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: 1) загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; 2) опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача; 3) заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; 4) спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону; 5) пріоритет та розмір вимог інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, які підлягають задоволенню з вартості предмета забезпечувального обтяження; 6) початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження. Якщо інше не передбачено рішенням суду, реалізація предмета забезпечувального обтяження проводиться шляхом його продажу на публічних торгах у порядку, встановленому законом.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 26 цього Закону обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом; 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; 3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; 4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, або цінні папери; 5) реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Згідно зі ст. 27 вказаного Закону якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Повідомлення повинно містити таку інформацію: 1) зміст порушення, вчиненого боржником; 2) загальний розмір не виконаної боржником забезпеченої обтяженням вимоги; 3) опис предмета забезпечувального обтяження; 4) посилання на право іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, виконати порушене зобов`язання боржника до моменту реалізації предмета обтяження або до переходу права власності на нього обтяжувачу; 5) визначення позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, який має намір застосувати обтяжувач; 6) вимогу до боржника виконати порушене зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Тобто законодавець визначив, що для звернення стягнення на предмет застави необхідно письмово повідомити боржника про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання та зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 28 цього Закону якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов`язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов`язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов`язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону. Якщо боржник, у володінні якого знаходиться предмет забезпечувального обтяження, не виконує обов`язок щодо передачі предмета забезпечувального обтяження у володіння обтяжувача, звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду.

Таким чином, законом визначений вичерпний перелік способів звернення стягнення на предмет застави в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого зобов`язання.

При цьому звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження з укладенням договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання є позасудовим способом звернення стягнення на заставне майно, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Таких ж висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 27.07.2021 року у справі №202/26318/13-ц, від 26.08.2020 року у справі № 278/3093/18 та від 20.01.2021 року у справі № 754/10337/16

Відповідно до п. 7 договору позики застави від 01.04.2020 року позикодавець має право звернути стягнення на предмет застави згідно судового рішення або шляхом продажу предмету застави на аукціоні, або продати предмет застави від імені заставодавця будь-якій іншій особі, або набути право власності на предмет застави.

В свою чергу, за рішенням суду реалізація предмета забезпечувального обтяження може проводитися шляхом його продажу на публічних торгах, а не шляхом надання боржнику (відповідачу) права зняття з реєстраційного обліку в органах та установах МВС як просить позивач у своїй позовній заяві.

Крім того, з системного аналізу норм Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» слід дійти висновку, що вказаними нормами права передбачено правові наслідки невиконання вимоги обтяжувача та порядок звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, в тому числі і на предмет застави на підставі рішення суду.

Даний порядок передбачає обов`язок обтяжувача до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження та до моменту подання відповідного позову до суду письмово повідомити всіх обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж рухомого майна, про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Дотримання даного порядку поряд з іншими нормами цивільного законодавства є виконанням вимог закону щодо законності та правомірності дій стягувача при зверненні стягнення на предмет застави.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 24 квітня 2018 року по справі № 202/29241/13-ц (провадження № 14-118цс18), «встановивши, що позивач не виконав вимоги, передбачені статтею 24 Закону № 1255-ІV та не надав витягу з державного реєстру обтяжень на підтвердження наявності чи відсутності інших обтяжувачів для перевірки виконання вимог, передбачених статтею 25 зазначеного Закону, суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет застави».

Крім того, згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 06 листопада 2020 року по справі № 273/1667/18 (провадження № 61-10018св19), «встановивши, що позивач не виконав вимоги, передбачені статтею 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», а у матеріалах справи відсутній витяг з державного реєстру обтяжень на підтвердження наявності чи відсутності інших обтяжувачів для перевірки виконання вимог, передбачених статтею 25 зазначеного Закону, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет застави, вилучення цього автомобіля та передачі його банку.

Згідно з частинами 1,3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до частин 1,3 ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє; представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Статтею 239 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання (частина перша статті 241 ЦК України).

Згідно з частинами 1,3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

У довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчиняти представнику, при цьому зазначені дії мають бути правомірними, конкретними та здійсненими.

Суттю представництва є вчинення представником правочинів від імені та в інтересах особи, яку представляють, відповідно до наданих йому повноважень. Саме тому правочин, вчинений представником, породжує права і обов`язки для сторони, яку представляють, якщо він здійснений представником в межах повноважень.

Перевищенням повноважень слід розуміти ситуацію, коли представник має певні повноваження на вчинення правочину, проте вчиняє його з відхиленням від змісту та обсягу таких повноважень. Тобто, відбувається самостійне збільшення представником обсягу права на вчинення юридичних дій, визначених в довіреності.

Судом встановлено, що довіреність від 19.06.2017 року, на підставі якої представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір позики-застави, не містить визначених повноважень повіреного на укладення правочину в частині передачі в заставу належного йому транспортного засобу. Тому суд дійшов висновку, що, укладаючи вказаний договір позики-застави, представник з власної ініціативи розширила межі наданих їй повноважень.

Подібний за замістом висновок викладений в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року в справі № 522/4840/18 (провадження № 61-15233св19).

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позивач не дотримався вищевказаних вимог Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Зокрема, стороною позивача не надано доказів письмового повідомлення боржника про необхідність усунення порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, як і не надано доказів виконання свого імперативного обов`язку до початку процедури звернення стягнення зареєструвати у відповідному державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна позивачем суду не надано. Відсутність доказів реєстрації в державному реєстрі до подання позову відомостей про звернення стягнення на предмет застави унеможливлює задоволення позову про звернення стягнення на заставне майно. Крім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження виникнення перешкод для заставодержателя у реалізації позасудового способу звернення стягнення на предмет застави на підставі договору позики-застави від 01.04.2020 року.

Посилання представника позивача на постанови Верховного Суду від 28.08.2019 року в справі № 759/4036/18, від 22.05.2019 року в справі № 640/18356/17, від 05.12.2018 року в справі № 761/31346/13-ц, від 31.10.2018 року в справі № 2-1513/10 не заслуговують уваги, оскільки обставини в справах різні.

Отже, оскільки збирання доказів не є обов`язком суду, а позивач як під час звернення до суду з позовом, так і впродовж розгляду справи не надав доказів дотримання ним вимог ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», позовні вимоги про звернення стягнення на заставне майно є недоведеними.

Тому в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з безпідставністю позовних вимог.

На підставі наведеного, ст. ст. 572, 590 ЦК України, Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та, керуючись ст. ст. 13, 76, 81, 89, 263 - 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

в задоволенні позову відмовити повністю.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на заставне майно, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с. Гончарів, Тлумацького району Івано-Франківської області, житель АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 .

Відповідачі: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , житель АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 .

Повний текст рішення складено 03 червня 2022 року.

Суддя Яремин М. П.