Номер провадження: 22-ц/813/5940/22
Справа № 519/642/21
Головуючий у першій інстанції Лемець С. П.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Южненської міської ради Одеського району Одеської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Южного міського суду Одеської області від 24 грудня 2021 року у складі судді Лемця С.П.,

встановив:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та з урахуванням уточнень просила суд відібрати у ОСОБА_2 малолітню дитину ОСОБА_3 та передати її матері ОСОБА_1 за місцем її проживання, рішення в частині відібрання дитини допустити до негайного виконання.

Позов обґрунтовано тим, що 26.07.2014 сторони уклали шлюб, від якого мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Южного міського суду Одеської області від 30.10.2020 року у справі №519/927/19, залишеним без змін рішенням Одеського апеляційного суду від 25.03.2021, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та розірвано між сторонами шлюб, визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_1 30.09.2019 після припинення між сторонами шлюбних відносин, позивач разом з сином та донькою виїхали з м. Южне до смт. Озерне Житомирський області. В кінці листопада 2019 року відповідач забрав доньку ОСОБА_3 до м. Южне та до теперішнього часу не повертає її. У зв`язку з цим позивачем направлялись неодноразові звернення до органів поліції та органів опіки Южненської міської ради. Спілкування з донькою відповідач обмежує, а коли позивач приїжджає до міста Южне побачення з дитиною проходить короткочасне та в присутності відповідача.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 24 грудня 2021 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі. Малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відібрано від ОСОБА_2 , без позбавлення його батьківських прав та передано дитину матері ОСОБА_1 за місцем її проживання. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908 гривень. Допущено негайне виконання судового рішення в частині відібрання дитини.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить зупинити виконання рішення, скасувати його та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не витребував рішення стосовно заяви ОСОБА_1 про вчинення злочину у зв`язку з ухиленням від виконання рішення суду та про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ознаками вчинення домашнього насильства, оскільки, самі по собі заяви не є підставою для тверджень щодо існування зазначених обставин. ОСОБА_2 вказує на те, що він не ухилявся від виконання рішення суду, а лише діяв в інтересах дитини, яка категорично відмовлялась проживати з матір`ю. Враховуючи, що дитини це не неодухотворена річ, яку можливо передати без наслідків, а є живою істотою, якій можливо завдати психологічної травми з далекосяжними наслідками. Піклуючись за морально-психологічний стан дитини, яка відмовляється від передачі її матері, враховуючи, що останні 2 роки дитини постійно проживає з батьком, а до цього, у складі сім`ї проживала за цією ж адресою з часу народження, для неї, умови за місцем проживання батька є найбільш природними та звичними. На протязі останніх двох років лише батько займається її утриманням та вихованням, оскільки мати самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків. Крім того, відсутні об`єктивна та суб`єктивні ознаки, які б свідчили про домашнє насильство, а є лише безпідставною заявою ОСОБА_1 з метою зганьбити відповідача. Також, не відповідає дійсності твердження суду про те, що відповідач не повернув сумісну дитину матері, яке набуло чинності. Наголошує на тому, що після рішення суду дитина не проживала з матір`ю, тому неможливо не повернути дитину у те місце з якого вона не була вилучена. Крім того, ОСОБА_1 самоправно, шляхом обману, без узгодження з батьком у вересні 2019 року змінила місце проживання та реєстрацію дитини, вивізши її у смт. Озерне, а ОСОБА_2 лише повернув дитину, при цьому за згодою матері, у законне місце проживання та за місцем реєстрації дитини, у м. Южне. Суд першої інстанції також не надав належної оцінки акту обстеження житлово-побутових умов проживання у смт. Озерне від 18.06.2021 року, оскільки він не відповідає дійсності тому, що обстежити умови проживання дитини можливо в разі фактичного проживання дитини, а на час зазначеного обстеження умов проживання дитини, вона вже півтора роки проживала з батьком, що ставить під сумнів зроблені у акті обстеження висновки. Особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, суд фактично проігнорував інтереси дитини, яка категорично відмовляється від проживання з матір`ю. Орган опіки та піклування зробив акцент на рішеннях суду про встановлення місця проживання дитини, проігнорувавши та не дослідивши на скільки ця обставинна буде відповідати інтересам дитини, при тому, що ця позиція органу опіки та піклування протирічить тому рішенню, яке було прийнято цим органом при встановленні місця проживання дитини, в якому більшістю голосів комісія служби у справах дітей визначила, що місцем проживання дитини повинно бути місце проживання батька. Зазначена обставина свідчить про особисту зацікавленість представника служби у справах дітей при розгляді даного позову.

22.02.2022 ОСОБА_1 надала суду відзив на апеляційну скаргу та просить суд в задоволені апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що забрати дитину у ОСОБА_2 позивач не змогла, останній відмовляв її у цьому, а також взагалі не надав можливості у вільному спілкуванні з дитиною, тому вона змушена була звернутись до суду за захистом, як порушеного свого права, а також в інтересах дитини, оскільки дії батька спрямовані на перешкоджанні дитині у вільному спілкуванні з обома батьками, що є не допустимим та порушує її права. Позивач зазначила, що в апеляційній скарзі відповідачем наведені недостовірні дані, оскільки донька ОСОБА_3 ніколи не була зареєстрована за адресою батька, а саме: АДРЕСА_1 . Її постійним місцем реєстрації було АДРЕСА_2 - це адреса квартири, яка перебуває у власності ОСОБА_1 , а тому твердження відповідача щодо повернення дитини за її законним місцем реєстрації не відповідає дійсності. Крім того, апеляційна скарга не містить достатніх відомостей та фактів, а також підкріплення їх відповідними доказами щодо неповноти з`ясування судом першої інстанції всіх обставин справи.

Від представника Служби у справах дітей Южненської міської ради Одеського району Одеської області надійшло клопотання про проведення розгляду справи без участі представника третьої особи.

В судове засідання 31.05.2022 учасники справи не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому порядку, в тому числі і шляхом повідомлення їх представників, від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, від ОСОБА_2 заяви про відкладення розгляду справи, призначеної на 31.05.2022, не надходило.

Зважаючи на те, що спори про відібрання дитини мають скорочені терміни вирішення, явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, доводи ОСОБА_2 викладені в апеляційній скарзі, справу розглянуто за відсутності учасників.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 02.06.2022.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі від якого мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сторони припинили подружні стосунки з липня 2019 року.

30 вересня 2019 року після припинення шлюбних відносин із відповідачем, ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_4 та дочкою ОСОБА_3 виїхала з м. Южне Одеської області до смт. Озерне Житомирський області.

Між сторонами існував невирішений спір з приводу того, з ким з них має проживати дитина.

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

В кінці листопада 2019 року відповідач забрав доньку ОСОБА_3 до м. Южне та до теперішнього часу дитина проживає з ним.

Приписами частини 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 30.10.2020 у справі N519/927/19 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_1 , у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, за участю третьої особи Служба у справах дітей Южненської міської ради Одеської області відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 25.03.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Южного міського суду Одеської області від 30 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини за участю третьої особи Служба у справах дітей Южненської міської ради Одеської області та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, за участю третьої особи Служба у справах дітей Южненської міської ради Одеської області залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 14.07.2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Южного міського суду Одеської області від 30 жовтня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 березня 2021 року - без змін.

Ухвалюючи такі рішення, суди виходили з того, що і батьком, і матір`ю створено належні умови для виховання та розвитку дитини, і батько і матір характеризуються позитивно тому виходячи із найкращих інтересів малолітньої дитини, врахувавши у тому числі вік дитини, право на гармонійний розвиток і належне виховання, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами та обов`язками батьків, дійшли висновку про визначення місця проживання дитини з матір`ю. При цьому суди виходили з того, що батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право брати участь у її житті та вихованні незалежно від того, з ким дитина буде проживати. Разом з тим, надаючи оцінку аргументам ОСОБА_2 про те, що дитина з листопада 2019 року проживає та перебуває на утриманні батька, а матір дитиною не цікавиться, за цей час декілька разів бачила дочку, попри те, що відповідач не заперечує проти спілкування, суди зазначили, що батько дитини визнав той факт, що в листопаді 2019 року він, за відсутності згоди позивача, забрав дитину із смт Озерне у м. Южне. При цьому ОСОБА_1 зверталася до органу опіки та піклування і правоохоронних органів щодо повернення дочки за її місцем проживання; між сторонами триває судовий спір щодо визначення місця проживання дитини, що не може свідчити про те, що мати не цікавиться дитиною.

Судами також надано оцінку висновку Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Южненської міської ради щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, з яким не погодилися, як недостатньо обґрунтованим. При цьому судами взято до уваги, зокрема і спосіб у який було прийнято вказаний висновок, коли із 9 присутніх членів комісії за визначення місця проживання дитини із батьком проголосувало лише 2.

Встановивши такі обставини, суди дійшли висновку про те, що на даному етапі життя ОСОБА_3 визначення її місця проживання з матір`ю буде відповідати найкращим інтересам дитини.

Проте у добровільному порядку судове рішення ОСОБА_2 не виконано: відповідач малолітню дочку позивачці не повернув та продовжує її утримувати за своїм місцем проживання.

29.05.2021 ОСОБА_1 звернулася до Южненського ВП ГУНП в Одеській області з заявою про вчинення злочину ОСОБА_2 щодо невиконання рішення суду про визначення місця проживання дитини та з заявою про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ознаками вчинення домашнього насильства.

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання у смт Озерне від 18.06.2021 року сім`я матеріально забезпечена, мати створила належні умови для розвитку та виховання дитини.

Згідно з актом обстеження умов проживання ОСОБА_2 у м. Южне від 30.09.2021 умови проживання дитини є належними, стосунки у сім`ї доброзичливі та дружні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

За змістом положень частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно частини першої статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування даної норми права висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі N 357/17852/15-ц, постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі N 487/545/17.

Вбачається, що позивач з вересня 2019 року проживає у смт. Озерне Житомирський області, донька сторін наразі продовжує проживати з батьком у м. Южне.

Таким чином, встановивши, що ОСОБА_2 всупереч встановленого рішенням Южного міського суду Одеської області від 30.10.2020 року місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , залишив доньку проживати у себе, чим самочинно змінив місце її проживання, добровільно дитину матері не передає, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для захисту прав позивача в порядку, визначеному статтею 162 СК України і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачем не наведено та не підтверджено доказами обставин того, що позивач створить неблагополучне, небезпечне, неспокійне чи нестійке середовище для своєї дитини, не доведено, що відібрання від батька дочки та передання її матері за місцем проживання суперечитиме інтересам дитини.

З огляду на викладене, встановивши відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що проживання малолітньої дитини за місцем проживання матері негативно впливатиме на її розвиток, відсутність обставин, які перешкоджають повернути дитину матері, або будуть суперечити інтересам дитини, невиконання батьком судового рішення у справі N519/927/19 щодо визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову про відібрання дитини у батька, поведінка якого є неправомірною.

Доводи апелянта про те, що акт обстеження житлово-побутових умов проживання у смт. Озерне від 18.06.2021 року не відповідає дійсності будь-якими доказами не підтверджені, та обставина, що на час складання акту дитина у помешканні не проживає не свідчить про відсутність належних умов для проживання дитини у ньому.

Крім того, як вже було встановлено судами у справі №519/927/19, батько дитини визнавав той факт, що в листопаді 2019 року він, за відсутності згоди позивача, забрав дитину із смт Озерне у м. Южне, де дитина проживала з батьком, при цьому мати дитини зверталася до органу опіки та піклування і правоохоронних органів щодо повернення дочки за її місцем проживання.

Отже, ставити в провину позивачу факт того, що дитина не проживала на протязі останніх двох років з матір`ю, яка нібито самоусунулася від виховання дитини, є безпідставним так як розірвання постійного зв`язку матері з дитиною відбулося поза її волею.

Слід зазначити, що малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 наразі позбавлена материнської любові, турботи, виховання, піклування, догляду та духовного зв`язку із матір`ю, наявність якого передбачає безперервність та носить постійний характер виходячи з віку дитини, а тому відібрання дитини від батька та передання її матері за місцем проживання буде відповідати якнайкращим інтересам дитини.

Отже, апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду, чи доводили б порушення судом норм матеріального права, зокрема сімейного законодавства, основних засад та пріоритетів, встановлених національним та міжнародним законодавством щодо захисту інтересів дітей, а тому не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 24 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 02.06.2022.

Головуючий:

Судді: