Справа № 465/1092/19 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/2000/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

суддів: Приколоти Т.І. Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

З участю: представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Дручек А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу №465/1092/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 06 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Голови Франківської районної адміністрації Львівської міської ради Тимчишина Ореста Степановича , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про скасування розпорядження,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду із позовною заявою про визнання незаконним Розпорядження №565 від 02.11.2018 року «Про демонтаж самочинно влаштованої доріжки з бруківки від прибудинкової території будинку АДРЕСА_1 через газон на АДРЕСА_2 », яке прийняте Головою Франківської районної адміністрації Львівської міської ради.

Позовні вимоги мотивує тим, що голова Франківської районної адміністрації Львівської міської ради приймаючи оскаржуване розпорядження вийшов за межі своїх повноважень, так як ч.3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» не передбачено керування посадовою особою рішенням виконавчого комітету, як виконавчого органу місцевого самоврядування. Крім того, відповідач не вправі керуватися ст. 376 ЦК України при прийнятті оскаржуваного рішення. Міжвідомча комісія, приймаючи висновок, який затверджений оскаржуваним розпорядженням, вийшла за межі своїх повноважень, оскільки така вправі приймати рішення про передачу матеріалів до суду, а не про демонтаж.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено.

Рішення оскаржила позивач. В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням, вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права. Процесуальні порушення полягають у тому, що відповідачем у даній справі є особисто голова Франківської РА, однак ОСОБА_7 представляв в судовому засіданні інтереси Франківської РА. Крім цього, позивач просила визнати незаконним розпорядження, однак суд протрактував позовні вимоги як скасування розпорядження. Судом залучено до участі у справі третіх осіб не зазначивши, які їх права можуть бути порушені рішенням у даній справі. Зазначає, що у позовній заяві обґрунтовані вимоги про те, що відповідач не застосував вимоги процедур виявлення самочинного будівництва, на які відповідач посилався в оскаржуваному розпорядженні . Вважає, що суд допустив помилку у своїх міркуванням зазначаючи, що спірна ділянка утворена шляхом покладання бруківки на газон без спорудження основи чи скріплення між собою . Монтаж такої збірної конструкції в розумінні ДБН Б.2.2-5.-2011 «Благоустрій територій» є формуванням покриття , що є елементом благоустрою , проте це покриття не утворює об`єкта нерухомого майна, демонтаж котрого може здійснюватися лише у судовому порядку відповідно до ст.376 ЦПК. Такий висновок суду є помилковим та суперечить висновку викладеному в постанові Верховного Суду від 18 квітня 2019 року у справі №306/2140/17. Зазначає, що доріжка від хвіртки №7 існувала з 1957 року і необлаштовувалась на газоні так як на час побудови будинку його ще не існувало. Дивною є позиція відповідача щодо врахування інтересів власників автомобілів, які паркують їх на газоні, що є порушенням п.п.15.10 є Правил дорожнього руху, натомість намагається знести гарно облаштовану доріжку. Також суд допустив ряд інших процесуальних порушень , ухвалюючи рішення виходив з припущень, не надавши оцінку всім наявним фактам справи і відійшов від предмету спору не надавши оцінки прийняттю незаконного Розпорядження. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове,яким позов задовольнити. Вирішити питання судових витрат.

Представник відповідача та треті особи в судове засідання не з`явились, що відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши суддю, доповідача, пояснення представника позивача-адвоката Дручек А.С., перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено такі обставини.

ОСОБА_1 є співвласником садибного (індивідуального) житлового будинку, який знаходиться на АДРЕСА_1 .

З технічного паспорту на вищевказаний садибний житловий будинок від 11.02.2016 року вбачається, що на земельній ділянці знаходиться житловий будинок та господарські приміщення, огорожа, хвіртки та вимощення. Вихід із садиби здійснюється на

АДРЕСА_2 та будинковолодіння АДРЕСА_1 , розділяє міжквартальна дорога, і, відповідно газон, який межує з парканом будинковолодіння АДРЕСА_1 , .

Постановою Адміністративної комісії при Франківській районній адміністрації Львівської міської ради №323 від 11 січня 2018 року визнано ОСОБА_1 винною у порушенні ст.152 Кодексу України про адміністративні правопорушення по факту самочинного облаштування доріжки з бруківки на газоні прибудинкової території будинку АДРЕСА_2 , однак адміністративну справу закрито у зв`язку з закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності (а.с.75).

Розпорядженням голови Франківської районної адміністрації ЛМР №565 від 02.11.2018 року затверджено висновок міжвідомчої комісії(протокол від 16.10.2018 року №32, параграф 60) про демонтаж самочинно влаштованої доріжки з бруківки від прибудинкової території приватного будинку АДРЕСА_1 через газон зі сторони будинку АДРЕСА_2 . Рекомендовано ОСОБА_1 (позивачу -співвласнику будинку АДРЕСА_1 , у місячний термін за власні кошти демонтувати самочинну влаштовану доріжку з бруківки від прибудинкової території приватного будинку АДРЕСА_1 через газон зі сторони будинку АДРЕСА_2 та відновити газон.

Звертаючись з даним позов, позивач зазначає, що приймаючи дане розпорядження голова районної адміністрації вийшов за межі своїх повноважень.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Ухвалою Львівської міської ради № 376 від 21.04.2011 «Про Правила благоустрою м.Львова» саме на районні адміністрації покладено обов`язок забезпечити демонтаж самовільно встановлених МАФ, торговельного, холодильного та іншого обладнання, парканів, тимчасових споруд, обмежувальних паркувальних пристроїв, які перешкоджають під`їзду автомобілів швидкої медичної допомоги, міліції, пожежної, рятувальної, аварійно-відновлювальної техніки до житлових будинків, обмежувачів швидкості руху автотранспорту тощо та інших визначених споруд у м. Львові (пп. 19.3.5).

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст.1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» визначено, що місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади.

Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

Пунктом 1 ч.1 ст.2 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» передбачено, що місцеві державні адміністрації в межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці забезпечують виконання Конституції, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів виконавчої влади вищого рівня.

Відповідно до ст.6 «Про місцеві державні адміністрації» на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання власних і делегованих повноважень, голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази.

Розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов`язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.

Згідно з ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

У п.2 ч.1 ст.13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» наведено перелік об`єктів благоустрою населених пунктів.

Об`єкти благоустрою використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством (ст.14 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» .

Пунктом 2 частини 1 ст.16 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено, що на об`єктах благоустрою забороняється самовільно влаштовувати городи, створювати, пошкоджувати або знищувати газони, самовільно висаджувати та знищувати дерева, кущі тощо.

Пунктом 1 ч.2 ст.17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» встановлено, що громадяни у сфері благоустрою населених пунктів зобов`язані утримувати в належному стані об`єкти благоустрою (їх частини), що перебувають у їх власності або користуванні, а також визначену правилами благоустрою території населеного пункту прилеглу до цих об`єктів територію.

Державний контроль за дотриманням законодавства у сфері благоустрою території населених пунктів здійснюється місцевими державними адміністраціями (ст.39 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» ).

Самоврядний контроль у сфері благоустрою населених пунктів здійснюється сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами (ст.40 Закону України «Про благоустрій населених пунктів»).

Відповідно до ухвали ЛМР №376 від 21.04.2011 року «Про правила благоустрою м.Львова» утримання у належному стані території це використання її за призначенням відповідно до генерального плану міста, іншої містобудівної документації, місцевих правил забудови, правил благоустрою території міста, а також санітарне очищення території, її озеленення, збереження та відновлення об`єктів благоустрою.

Згідно земельно-кадастрових даних земельна ділянка АДРЕСА_2 відноситься до земель м.Львова, що не надані у власність або користування(згідно списку землекористувачів та землевласників Франківського району м.Львова, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 06.02.1998 р. №51 «Про інвентаризацію земель м.Львова)(а.с.10).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, доріжка з бруківки, викладена через газон, що суперечить вимогам до впорядкування територій встановлених в ухвалі ЛМР №376 від 21.04.2011 року «Про правила благоустрою м.Львова».

За вказане правопорушення позивача було визнано винною, однак закрито справу за закінченням строків притягнення до відповідальності. Доказів про скасування постанови адміністративної комісії про визнання позивача винною у порушенні Правил благоустрою не надано.

Відтак оскаржуване розпорядження прийнято в межах наданих повноважень, тому підстав для визнання його незаконним чи скасування немає.

Посилання позивача на те, що предметом позову є визнання незаконним розпорядження, а не його скасування, висновків суду першої інстанції не спростовують , оскільки ухвалюючи рішення, суд надав належну оцінку фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом залучено до участі у справі третіх осіб, не зазначивши,які права їх порушено не дають підстав для скасування рішення суду.

Відповідно до ст.53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Зазначена норма процесуального закону не зобов`язує суд при залученні до участі у справі третіх осіб, вказувати,які їх конкретні права чи обов`язки можуть бути порушені, достатнім є припущення про те, що рішенням може вплинути на їхні права або обов`язки.

Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 18 квітня 2019 року у справі №306/2140/17 є безпідставним, оскільки зазначена постанова прийнята у справі про визнання права власності на самочинне будівництво, що не аналогічним до даного спору.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом першої інстанції дано належну правову оцінку відносинам сторін, що стосується суті спору, встановлено фактичні обставини справи.

Європейський суд з прав людини прописав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( Справа «Серявін та інші проти України» ( CASE OF SERYAVIN FND OTHERS v. UKRAINE) рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. (ч.5 ст. 268 ЦПК).

Керуючись ст.ст.374 ч.1 п.1,375, 383, 384,389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 06 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 02 червня 2022 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк