Головуючий у І інстанції Шереметьєва Л.А.
Провадження № 22-ц/824/1067/2022 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 січня 2022 рокуКиївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Шебуєвої В.А.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики та розписок недійсними,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та просив про його задоволення, посилаючись на те, що 29 вересня 2015 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу в борг 246 981 дол. США з оплатою відсотків в сумі 3 201 дол. США на місяць.

В подальшому, продовження строків повернення позики та умов виконання зобов`язань позичальника перед кредитором було врегульовано шляхом надання відповідачем ОСОБА_2 розписки від 12 червня 2017 року, якою визначено, що станом на 12.06.2017 року борг ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 складає 247 000 доларів США, позичальник зобов`язується повернути позику до 10.12.2020 року частинами з оплатою відсотків за користування грошовими коштами за ставкою 10% річних.

Однак відповідач свої зобов`язання перед позивачем щодо повернення суми позики та сплати відсотків не виконує з вересня 2017 року, чим порушує майнові права позивача, у зв`язку із чим на користь останнього підлягають стягненню: сума позики - 234 550,00 дол. США, відсотки згідно умов договору у розмірі 57 685,93 дол. США (1 954,58 дол. США х 29 місяців), пеня за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 188 071,41 дол. США та 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 20 896,87 дол. США, всього на загальну суму 501 204,22 дол. США.

При цьому вищевказану суму заборгованості позивач ОСОБА_3 просив стягнути як з відповідача ОСОБА_2 , так і з відповідачки ОСОБА_1 , яка, будучи дружиною позичальника, несе солідарну відповідальність перед кредитором по сплаті боргу.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсними договору позики та розписок, посилаючись, зокрема, на те, що позивачем суду не надано оригіналів договору позики та розписки, що ставить під сумнів їх існування взагалі, а позивачем ОСОБА_3 ніяким чином не зазначено у позові та у будь-який спосіб не підтверджено наявності у нього грошових коштів у розмірі 246 981,00 дол. США станом на 29.09.2015 року або станом на 12.06.2017 року, тобто не доведено можливості надання ОСОБА_3 вищевказаних грошових коштів у позику ОСОБА_2 , що свідчить і про недоведеність факту отримання ОСОБА_2 вищевказаних грошових коштів.

Також відповідач у зустрічному позові зазначав, щовказаний договір ним не укладався і коштів від позивача він не отримував. При цьому, з ксерокопії, наданої позивачем, від 29 вересня 2015 року вбачається, що він отримав еквівалент 246 981,00 дол. США, але мова йшла виключно про цукор, який фігурує в рамках кримінального провадження №0002010 від 13 травня 2018 року. Крім того, у вказаному документі сума зазначена цифрами 246 981,00 дол. США, а прописом вказано еквівалент двохсот сорока шести тисяч доларів США.

Щодо наданої суду розписки від 12 червня 2017 року, то вона не містить відомостей і посилань на те, що вона була надана на виконання саме договору позики від 29 вересня 2015 року. Крім того, строки виконання зобов`язань, визначені розпискою і так званим договором позики, між собою різняться, як відміннимиє і дати їх складання.

Також відповідач ОСОБА_2 посилався у зустрічному позові на те, що спірний письмовий договір позики не може бути достатнім доказом існування між сторонами правовідносин, що виникли з договору позики, та доказом отримання коштів з огляду на те, що розписка про отримання ним від позивача коштів відсутня, а наявні документи не свідчать про факт отримання цих коштів.

Крім того, слідчим відділом Печерського управління поліції ГУНП у м. Києві проводиться досудове слідство у кримінальному провадженні №0002010 від 13 травня 2018 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, порушене за заявою позивача ОСОБА_3 . У рамках даного кримінального провадження позивача було визнано потерпілою особою, а в подальшому постановою слідчого від 21 липня 2018 року - цивільним позивачем. 02 серпня 2018 року представник позивача, як цивільного позивача у кримінальному провадженні, звернувся до Печерського районного суду м. Києва із клопотанням про забезпечення цивільного позову шляхом накладення арешту на майно відповідача ОСОБА_1 .

Саме з цих матеріалів ОСОБА_2 стали відомі наведені позивачем у позові обставини. Так, з клопотання позивача та слідчого у цьому кримінальному провадженні та додатків до нього вбачається, що позивач, як ФОП, приблизно влітку 2014 року займався дрібнооптовою реалізацією цукру. У подальшому, у 2014 році позивач звернувся до відповідача ОСОБА_2 , як директора ТОВ «Світхаус», та запропонував перевезти цукор, який був розфасований у мішки вагою приблизно 400 000 - 500 000 кілограм, для його подальшої спільної реалізації, на склад, який був орендований товариством у іншого товариства.Для зручності розрахунків вони домовились, що відповідач отримав від позивача грошову суму, яка є еквівалентною вартості товару в розмірі 246 981,00 дол. США з оплатою відсотків щомісячно у сумі 3 201,00 дол. США на строк до 31 березня 2016 року, що підтверджується копією відповідної розписки від 31 вересня 2016 року.

В подальшому, 02 жовтня 2017 року між сторонами було погоджено продовження строку виконання зобов`язань за вищезазначеним Договором позики на 365 днів до 02 жовтня 2017 року, що підтверджується відповідною копією розписки від 02 жовтня 2017 року.

Вважає, що обґрунтованість вищевказаних висновків підтверджується також тими обставинами, що як у так званому договорі позики від 12 червня 2017 року, так і у вищевказаних розписках, матеріалах кримінального провадження вказується та підтверджується і отримання на зберігання/реалізацію, і розрахунки цукром-піском.

Враховуючи викладені вище обставини в їх сукупності, відповідач ОСОБА_2 просив суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 та задовольнити зустрічний позов, визнавши недійсним договір позики (розписку) від 29 вересня 2015 року, як такий, що є фіктивним правочином, та визнавши недійсним договір позики (розписку) від 12 червня 2017 року, як такий, що є фіктивним правочином.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 234 550,00 доларів США боргу, 57 685,93 долари США відсотків, 79 072,00 долари США пені та 20 896,87 доларів США річних.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 10 510,00 грн. судового збору.

Додатковим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочинів фіктивними.

Не погоджуючись з рішенням суду та додатковим рішенням суду, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали на них апеляційні скарги, у яких, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 . У разі відсутності достатніх підстав для скасування рішення суду від 16.12.2020 року та додаткового рішення суду від 17.12.2020 року в повному обсязі, відповідачі просили суд скасувати оскаржувані рішення в частині покладення на відповідача ОСОБА_1 солідарної відповідальності по поверненню суми позики, відсотків та сплати штрафних санкцій за невиконання грошового зобов`язання.

Обгрунтовуючи апеляційні скарги, відповідачі посилались на те, що оскаржувані рішення суду є незаконними, оскільки вони не відповідають дійсним обставинам справи, не базуються на нормах чинного законодавства України і судовій практиці Верховного Суду та є необґрунтованими, оскільки норми, на які посилався суд при винесенні оскаржуваних рішень, не підлягали застосуванню для вирішення спору, а норми, що підлягали застосуванню, суд не застосував, що привело до ухвалення незаконних рішень. Зокрема, судом першої інстанції при ухваленні рішення від 16.12.2020 року безпідставно та необґрунтовано взято до уваги обставини, документальні та інші докази (у тому числі покази свідка ОСОБА_4 ), пояснення позивача ОСОБА_3 , які взагалі не відповідають дійсності, суперечать дійсним обставинам справи, мають відверто сумнівний характер та були отримані судом з грубим порушенням вимог ЦПК України. Щодо вимог зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , то він судом першої інстанції взагалі не розглядався та фактично не вирішувався по суті; правові підстави та докази, обґрунтування, в тому числі фактичні обставини і вимоги зустрічного позову судом першої інстанції фактично не з`ясовувалися, не встановлювалися та не досліджувалися.

Необґрунтованими, на думку апелянтів, є і висновки суду першої інстанції про стягнення суми заборгованості за договором позики з відповідача ОСОБА_1 , як дружини відповідача ОСОБА_2 , оскільки вона не була обізнана про укладення чоловіком так званого договору позики та не давала своєї згоди на його укладення. При цьому, судом не надано належної оцінки відсутності у матеріалах справи доказів, які б підтверджували ту обставину, що ОСОБА_2 договір позики укладався в інтересах сім`ї і отримані за договором грошові кошти були використані на потреби сім`ї. Згідно діючого законодавства лише за умови доведеності даних обставин заборгованість за договором позики могла бути стягнута з ОСОБА_1 , як дружини позичальника.

Також апелянти посилались на те, що судом першої інстанції не з`ясовано обставини щодо фактичної наявності у ОСОБА_3 грошової суми, яку він, за його твердженнями, позичив ОСОБА_2 .

Щодо самого договору позики, то він за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що за правилами ст.ст. 215, 234 ЦК України є підставою до визнання його недійсним.

Крім того, апелянти у скаргах посилались на те, що суду позивачем не було надано оригіналів договору позики та боргової розписки, що є порушенням вимог ст. 95 ЦПК України.

Також, у своїх апеляційних скаргах відповідачі категорично заперечують наявність між сторонами боргових відносин, посилаючись на існування між позивачем та відповідачем господарських відносин, пов`язаних із підприємницькою діяльністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з приводу реалізації цукру великими партіями. При цьому, ОСОБА_2 від ОСОБА_3 246 000 дол. США не отримував, а отримував на реалізацію цукор, оскільки з розписок вбачається, що ОСОБА_2 може повертати ОСОБА_3 саме цукор, а не кошти, що підтверджується наявними у справі письмовими доказами та визнається позивачем. Безпідставним є і стягнення судом з відповідачів суми боргу у доларах США, а не у національній валюті - гривні.

Незаконним, на думку апелянтів, є і додаткове рішення суду від 17 грудня 2020 року, оскільки у справі відсутні передбачені ст. 270 ЦПК України підстави для ухвалення додаткового рішення. Натомість суд в порушення вимог ст. 270 ЦПК України ухвалив додаткове рішення з підстав невідображення в резолютивній частині вступної та резолютивної частини рішення прийнятого судом рішення в частині зустрічного позову ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційні скарги відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Соломон Г.Г. проти задоволення скарг заперечив та просив рішення суду та додаткове рішення суду залишити без змін як такі, що ухвалені з додержанням вимог закону.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Корнієнко В.І. та представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Рибіцький В.М., апеляційні скарги підтримали та просили про їх задоволення з викладених у них підстав.

Представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Соломон Г.Г. в апеляційному суді проти задоволення скарг заперечив та просив рішення суду та додаткове рішення суду залишити без змін як такі, що ухвалені з додержанням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг відповідачів, колегія суддів приходить до висновку про їх часткове задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 вересня 2015 року відповідачем була видана позивачу розписка про отримання в борг 246 981,00 дол. США з виплатою процентів в сумі 3 201,00 дол. США(том 1, а.с.7). Факт написання розписки ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечувався.

12 червня 2017 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_2 видав позивачу розписку про отримання позики в розмірі 247 000,00 доларів США та зобов`язався повернути борг до 10 грудня 2020 року частинами з оплатою процентів за ставкою 10% річних (том 1, а.с.8). У даній розписці позичальник та позикодавець дійшли згоди про часткове погашення боргу товаром - цукор білий кристалічний, упакований в мішки, без ознак псування, підмочування тощо. Повернення боргу товаром здійснюється не частіше ніж один раз на 2 місяці, виходячи з ринкової вартості цукру на день розрахунку, у кількості не менше ніж 10 000 кг цукру на суму чергового платежу, з доплатою позичальником різниці між сумою чергового платежу та вартістю товару (якщо така виникне). Вказаною розпискою сторонамитакож був погоджений графік повернення позики з урахуванням відсотків. З погодженого сторонами Графіка вбачається, що відповідач ОСОБА_2 приступив до виконання умов договору позики, сплативши обумовлені за 3 місяці кошти, про що йому позивачем видавалися розписки (том 1, а.с.120, 122 зв.).

04 жовтня 2017 року між сторонами договору позики була укладена угода про відстрочку повернення боргу строком на 5 місяців, починаючи з 10 вересня 2017 року і по 10 лютого 2018 року включно. З 10 лютого 2018 року сплата боргу відповідачем ОСОБА_2 мала бути відновлена з кінцевим терміном погашення боргу до 10 травня 2021 року (том 1, а.с.145).

Разом з тим, в порушення взятих на себе зобов`язань, відповідач ОСОБА_2 належні позивачу ОСОБА_3 грошові кошти в обумовлений строк не повернув, та на вимогу останнього про повернення коштів не відреагував.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3 та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з доведеності та обгрунтованості вимог ОСОБА_3 про стягнення суми позики, процентів та штрафних санкцій з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та недоведеності зустрічних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними договору позики та боргової розписки.

Однак з такими висновками суду повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За правилами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зі змісту наявних у справі боргових розписок від 29.09.2015 року та від 12.06.2017 року судом першої інстанції обґрунтовано встановлено наявність між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 боргових відносин, що виникли на підставі укладеного між ними договору позики.

Зокрема, дані боргові розписки підтверджують факт передачі позивачем відповідачу грошової суми у розмірі 247 000,00 дол. США, яку відповідач зобов`язався повернути згідно обумовленого сторонами графіку, однак цього не зробив.

Зважаючи на вищевикладені обставини та беручи до уваги, що факт написання ОСОБА_2 вищевказаних боргових розписок ним не заперечувався, обґрунтованим є висновок суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми неповернутої позики у розмірі 234 550,00 дол. США.

При цьому, стягнення судом суми позики у іноземній валюті не є порушенням вимог закону, виходячи з наступного.

За змістом ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові в справі № 373/2054/16-ц /провадження № 14-446цс18/ від 16 січня 2019 року, відповідно до ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Велика Палата прийшла до висновку, що гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Враховуючи те, що позивач надав відповідачу у борг грошові кошти в іноземній валюті - доларах США, стягнення судом суми позики саме в доларах США не порушує вимоги діючого законодавства та є обґрунтованим, оскільки позивач має право вимагати стягнення з відповідача суми позики у іноземній валюті, наданій ним у позику.

Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Стаття 546 ЦК України встановлює види забезпечення виконання зобов`язання та зазначає, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Цивільний кодекс України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Уклавши договір позики на умовах, викладених у ньому, відповідач ОСОБА_2 , як позичальник, тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, закріплені у ньому.

Як зазначено в розписці, відповідач ОСОБА_2 зобов`язався повернути позику до 10 грудня 2020 року частинами з оплатою відсотків за користування коштами за ставкою 10 відсотків річних.

З Графіку погашення позики вбачається, що в ньому зазначено розмір щомісячних платежів з урахуванням процентів на залишок суми боргу.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 перестав виконувати умови договору в частині повернення суми позики та сплати процентів з вересня 2017 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст.ст.610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Отже, передумовою для стягнення пені, інфляційних збитків та трьох відсотків річних є порушення виконання грошового зобов`язання відповідачем.

Оскільки судом під час розгляду справи було встановлено факт невиконання відповідачем свого обов`язку по поверненню позивачу суми позики, тобто факт порушення виконання грошового зобов`язання, обґрунтованим є висновок суду про стягнення на користь позивача, крім суми позики, суми обумовлених у договорі процентів за користування позикою у розмірі 57 685,93 дол. США, 3% річних згідно ч. 2 ст. 625 ЦК у розмірі 20 869,87 дол. США, а також пені у розмірі 79 072,00 дол. США, розмір якої судом було зменшено на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, згідно якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Право суду стягувати неустойку та річні в іноземній валюті передбачено постановою Великої Палати Верховного Суду в справі № 761/26293/16-ц від 20 березня 2019 року, яка обґрунтовано врахована судом при ухваленні рішення згідно вимог ч.4 ст.263 ЦПК України.

Розрахунки вищенаведених сум, здійснені позивачем, відповідачами спростовані не були, відтак суд першої інстанції обґрунтовано поклав розрахунки позивача в основу рішення про стягнення цих сум.

Разом з тим, рішення суду в частині стягнення вищенаведених суми позики, процентів, пені та 3% річних з відповідача ОСОБА_1 не відповідає обставинам справи та порушує норми матеріального і процесуального права, що вбачається з наступного.

Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16 /щодо тлумачення укладення угод в інтересах сім`ї/, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Внаслідок укладення кредитного договору у подружжя виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Таку правову позицію підтримав і Верховний Суд у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 490/6024/16-ц /провадження № 61-22579св18/.

Верховний Суд 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15-ц /провадження № 61-1028св18/ висловив позицію, що тлумачення ч.4 ст.65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину.

Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї.

Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.

Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

Суд першої інстанції, стягуючи заборгованість за договором позики з відповідача ОСОБА_1 , як дружини позичальника ОСОБА_2 , яка не є стороною договору позики, виходив з доведеності факту укладення договору позики в інтересах сім`ї та використання отриманих за цим договором грошових коштів на потреби сім`ї.

Разом з тим, вищенаведені висновки суду ґрунтуються на припущеннях, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували ці обставини. Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 виникли боргові відносини, пов`язані із здійсненням ними діяльності щодо реалізації цукру, і позичені грошові кошти були використані ОСОБА_2 не на потреби сім`ї, а для потреб бізнесу.

Таким чином, оскільки висновки суду про укладення договору позики в інтересах сім`ї та використання отриманих за договором грошових коштів на потреби сім`ї ґрунтуються на припущеннях, рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми позики, процентів, пені та 3% річних підлягає скасуванню, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зважаючи на недоведеність факту укладення договору позики в інтересах сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та використання отриманих за цим договором коштів на потреби їхньої сім`ї, підстави до задоволення вимог ОСОБА_3 в частині їх пред`явлення до відповідача ОСОБА_1 , як солідарного боржника, по справі відсутні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсними договору позики та боргової розписки, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, в силу припису зазначеної статті правомірність правочину презюмується, і обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину.

При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

З точки зору закону фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину.

Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватись фіктивним.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Вищенаведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у справі № 6-2690цс16 від 09 серпня 2017 року та ряді інших у відповідній категорії справ, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судами.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 приступив до виконання умов договору позики, сплативши, відповідно до Графіку платежів, обумовлені ним суми за 3 місяці. Це ж підтверджують і розписки позивача, видані відповідачу, про отримані від нього кошти в рахунок погашення боргу, надані суду представником відповідача та наявні у справі.

Крім того, сторони узгоджували питання відстрочення виконання умов договору та повернення позики.

Будь-яких доказів, які б спростовували виконання відповідачем умов договору протягом 3 місяців, відповідачами суду надано не було, у зв`язку із чим висновок суду про відмову у визнанні оспорюваного правочину недійсним з підстав його фіктивності є законним та обґрунтованим, оскільки відповідач своїми діями цей правочин виконував, повертаючи позику та проценти, а позивач приймав його виконання. При цьому відповідачем суду не надано доказів наявності і інших, передбачених законом, підстав для визнання недійсними укладеного між ним та позивачем договору позики та складеної ним боргової розписки.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести свої заперечення проти доводів позивача.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно ст.ст.76, 80, 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За змістом даних норм закону доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів.

Це положення є одним із основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні принципу змагальності, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Враховуючи дане правове обґрунтування, беручи до уваги відсутність доказів заявлених вимог зустрічного позову та недоведеність наведених у зустрічному позові обставин, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у його задоволенні.

Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_2 суми позики, процентів, пені та 3% річних та необґрунтованість зустрічних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними договору позики та боргової розписки, однак при цьому допустив помилку, стягнувши суму заборгованості з відповідача ОСОБА_1 , у зв`язку із чим рішення суду у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням по справі у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення суми позики, процентів, пені та 3% річних.

Доводи апеляційних скарг відповідачів про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення та додаткового рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК Українипорушення норми процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин справи та дотриманням норм матеріального права при її вирішенні.

Доводи скарг відповідачів про те, що зустрічний позов ОСОБА_2 взагалі не розглядався судом першої інстанції та фактично не вирішувався по суті, колегією суддів відхиляються як такі, що спростовуються змістом рішення суду від 16 грудня 2020 року, у мотивувальній частині якого містяться висновки з приводу розгляду вимог зустрічного позову ОСОБА_2 та чітко і зрозуміло викладені мотиви відмови у його задоволенні.

Відхиляються колегією суддів і доводи апеляційних скарг відповідачів про відсутність у матеріалах справи доказів наявності у ОСОБА_3 грошових коштів, які б він міг позичити ОСОБА_2 , оскільки факт наявності чи відсутності у ОСОБА_3 грошових коштів жодним чином не спростовує висновки суду про невиконання ОСОБА_2 , як позичальником, своїх обов`язків за договором позики, наслідком чого стало задоволення позову в частині вимог до нього.

Доводи апеляційних скарг про те, що наявні у справі копії боргових розписок не свідчать про існування між сторонами боргових відносин, є необґрунтованими, оскільки згідно ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Наявні у справі боргові розписки посвідчують факт передання ОСОБА_2 позикодавцем ОСОБА_3 грошової суми, і факт складання цих розписок особисто ОСОБА_2 спростований не був. Відтак, наявні у справі боргові розписки є належними та допустимими доказами існування між сторонами саме боргових відносин.

Посилання апелянтів на наявність між сторонами не боргових відносин, а господарських відносин з приводу здійснення підприємницької діяльності, пов`язаної із реалізацією цукру, не спростовують обгрунтованості висновків суду, оскільки по-перше, відповідачами не надано доказів здійснення сторонами підприємницької діяльності, а по-друге, сам факт наявності між сторонами відносин з приводу реалізації цукру не виключає існування між ними боргових правовідносин, що підтверджується і змістом боргової розписки від 12.06.2017 року, у якій сторони погодили повернення боргу як грошима, так і цукром, виходячи з його ринкової вартості на день розрахунку. При цьому, часткове виконання умов договору позики відповідачем здійснювалося як грошима, так і цукром, як передбачено у борговій розписці. Колегія суддів зауважує, що належних доказів існування між сторонами господарських відносин апелянтами суду не надано, тому такі доводи апеляційних скарг є нічим іншим, як припущеннями апелянтів.

Необгрунтованими є і доводи скарг відповідачів про недійсність договору позики та боргової розписки, оскільки під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачами не було доведено наявності передбачених законом підстав для визнання договору позики та боргової розписки недійсними, зокрема, і з підстав фіктивності (ст. 234 ЦК). Дані обставини були предметом детальної перевірки суду першої інстанції, який дав цим доводам відповідачів належну та повну оцінку у своєму рішенні, відхиливши їх за недоведеністю та необґрунтованістю.

При цьому, під час апеляційного розгляду справи представником позивача колегії суддів для огляду було надано оригінали боргових розписок, які також були оглянуті представниками відповідачів, оскільки останні в апеляційних скаргах ставили під сумнів дійсність боргових розписок з підстав ненадання їх оригіналів суду першої інстанції для огляду.

Відхиляються апеляційним судом і доводи скарг відповідачів про незаконність додаткового рішення від 17 грудня 2020 року, оскільки суд першої інстанції ухвалив його з дотриманням вимог закону з метою усунення допущеної при ухваленні рішення від 16 грудня 2020 року неповноти щодо невідображення у резолютивній частині рішення висновку суду в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 , який був розглянутий судом у встановленому процесуальним законом порядку. Ухвалене судом додаткове рішення не змінює суті рішення та не містить у собі висновків про права та обов`язки осіб, які не брали участі у розгляді справи, та не вирішує вимоги, які не були предметом судового розгляду, відтак підстави для його скасування в апеляційному порядку відсутні.

Інші аргументи апеляційних скарг відповідачів не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідачів з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення в частині задоволення вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми позики, процентів, пені та 3% річних та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договору позики та боргової розписки відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення в частині задоволення вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 порушено нормиматеріального та процесуального права, а висновки, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, наслідком чого стало ухвалення судом у цій частині помилкового рішення про задоволення позову, рішення суду у частині задоволення вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення суми позики, процентів, пені та 3% річних згідно п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у цій частиніпо справі нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог ОСОБА_3 . Рішення суду в іншій частині підлягає залишенню без змін, як таке, що ухвалене з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційніскарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики у розмірі 234 550,00 доларів США, відсотків у розмірі 57 685,93 доларів США, пені у розмірі 79 072,00 доларів США, 3% річних у розмірі 20 896,87 доларів США та в частині стягнення судового збору у розмірі 10 510,00 грн. - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 .

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року в частині задоволення вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та судових витрат - залишити без змін.

Додаткове рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий :

Судді: