справа № 208/4219/21
№ провадження 2/208/1063/22
РІШЕННЯ

Іменем України

27 січня 2022 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: Головуючого судді Похвалітої С.М., за участю секретаря судового засідання Грищенко О.Л., відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача Івах Є.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про визнання недійсним кредитного договору, -

в с т а н о в и в:

В провадженні Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області знаходилась цивільній позов Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач АТ «Банк Кредит Дніпро» обґрунтовував свої вимоги тим, що 07.03.2019 р. між АТ «Банк Кредит Дніпро» та відповідачем підписано заяву-згоду № 1116000 на укладення Універсального договору банківського обслуговування клієнтів - фізичних осіб. Цього ж дня укладено договір банківського рахунку та надання додаткових послуг № РКО-11160/07032019/0125, відповідно до яких банк здійснює обслуговування поточного рахунку клієнта.

Відповідач зазначеною заявою підтвердив, що перед подання заяви ознайомився та згоден з тарифами банку та умовами. 07.03.2019 р. між банком та відповідачем укладено кредитний договір № 8444, згідно якого банком надано грошові кошти у розмірі 75000,00 грн. строком на 60 місяців, зі сплатою процентів в розмірі 0,001 відсотків річних за строкову заборгованість та в розмірі 56 відсотків річних за прострочену заборгованість, щомісячна комісія за обслуговування кредиту в розмірі 3,5 відсотки від суми кредиту.

Відповідач не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості, в зв`язку з чим станом на 05.05.2021 рік утворилась заборгованість в розмірі 143 802,74 грн., яка складається з:

47027,51 грн. - заборгованості по строковому кредиту;

0,05 грн. залишок строкових відсотків;

27 972,49 грн. заборгованість по простроченому кредиту;

3 177,69 грн. заборгованість по прострочених процентах;

65 625,00 грн. заборгованість по простроченій (комісія).

Тому просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість в розмірі 143 802,74 грн. за кредитним договором № 54444 від 07.03.2019 року та судові витрати.

Ухвалою Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 вересня 2021 року первісний позов залишено без розгляду за клопотанням позивача.

Відповідач не погодився з заявленими позовними вимогами та подав зустрічну позовну заяву, в якій просить визнати недійсним кредитний договір № 54444 від 07.03.2019 року.

Уточнений зустрічний позов обґрунтовує тим, що ухвалою суду від 22.09.2021 р. первісний позов АТ «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 залишено без розгляду за заявою АТ «Банк Кредит Дніпро».

Позивач по первісному позові посилався на кредитний договір від 07.03.2019 р. за № 8444, натомість до матеріалів справи додав кредитний договір від 07.03.2019 р. № 5444. Підставою для звернення до суду є укладання кредитного договору, видачі кредитних коштів, та несплата суми боргу. ОСОБА_1 заперечує факт укладання між АТ «Банк Кредит Дніпро» кредитного договору № 8444 від 07.03.2019 р. та заперечує факт підписання ним документів щодо укладання цього договору. ОСОБА_1 зазначає, що в результаті проведеного ним та компетентними органами розслідування невідомі особи шляхом обману та зловживання довірою використовуючи одержані від нього оригінали документів, які і здійснювали оформлення доданих до позову кредитних документів та видачу кредиту. сам відповідач нічого не підписував, кредитних карток та коштів не отримував. Проте, що на його ім`я АТ «Банк Кредит Дніпро» було оформлено та видано кредит він дізнався через місяць після передачі документів від співробітника АТ «Банк Кредит Дніпро», який повідомив йому про те, що за ним обліковується заборгованість за кредитом, якій він ніколи не отримував. Після неодноразових перевірок банком встановлено непричетність ОСОБА_1 до укладання кредитного договору та надіслали листа про відсутність претензії. Крім того відповідач звернувся заявою про злочин до Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області, відомості внесені до ЄРДР кримінальне провадження № 0000570.

Представник відповідача за зустрічним позовом в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та надав відзив на зустрічну позовну заяву в якому зазначив, що зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на те, що ухвалою суду від 22.09.2021 р. Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області позовну заяву АТ «Банк Кредит Дніпро» про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 залишено без розгляду, крім того у них відсутні вимоги до відповідача про стягнення заборгованості. Крім того не погоджуються з попереднім розрахунком судових витрат позивача за зустрічним позовом, вважає його неспівмірним, тому просить відмовити у задоволенні зустрічної позовної вимоги.

В судовому засіданні позивач та представник позивача за зустрічним позовом наполягали на задоволенні позовних вимог, викладених у зустрічній позовній заяві.

Ухвалою Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 червня 2021 року відкрито провадження по справі.

19 липня 2021 року ухвалою суду прийнята зустрічна позовна заява та відповідачу наданий час на надання відзиву на позов.

Ухвалою Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 вересня 2021 року первісні вимоги залишено без розгляду.

02 листопада 2021 року ухвалою суду клопотання представника позивача за зустрічним позовом задоволено та витребувані докази по справі.

06 грудня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини справи, приходить до наступного.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що АТ «Банк Кредит Дніпро» звернувся до відповідача ОСОБА_1 з позовною заявою про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 07.03.2019 р. між АТ «Банк Кредит Дніпро» та відповідачем підписано заяву-згоду № 1116000 на укладення Універсального договору банківського обслуговування клієнтів - фізичних осіб. Цього ж дня укладено договір банківського рахунку та надання додаткових послуг № РКО-11160/07032019/0125, відповідно до яких банк здійснює обслуговування поточного рахунку клієнта.

Відповідач зазначеною заявою підтвердив, що перед поданням заяви ознайомився та згоден з тарифами банку та умовами. 07.03.2019 р. між банком та відповідачем укладено кредитний договір № 8444, згідно якого банком надано грошові кошти у розмірі 75 000,00 грн. строком на 60 місяців, зі сплатою процентів в розмірі 0,001 відсотків річних за строкову заборгованість та в розмірі 56 відсотків річних за прострочену заборгованість, щомісячна комісія за обслуговування кредиту в розмірі 3,5 відсотки від суми кредиту.

19 липня 2021 р. від представника відповідача надійшла зустрічна позовна заява, яка 03 листопада 2021 р. була уточнена, відповідно до якої представник позивача Россохи С.Є. заперечує факт укладання між АТ «Банк Кредит Дніпро» кредитного договору № 8444 від 07.03.2019 р. та заперечує факт підписання ним документів щодо укладання цього договору. ОСОБА_1 . Проте, що на його ім`я АТ «Банк Кредит Дніпро» було оформлено та видано кредит він дізнався через місяць після передачі документів від співробітника АТ «Банк Кредит Дніпро», який повідомив йому про те, що за ним обліковується заборгованість за кредитом, якій він ніколи не отримував. Після неодноразових перевірок банком встановлено непричетність ОСОБА_1 до укладання кредитного договору та надіслали листа про відсутність претензії.

Крім того відповідно до листа заступника начальника управління Гусятниченко В. № 44/17231 від 15.11.2021 р. повідомляє, що за фактом звернення ОСОБА_1 внесені відомості в ЄРДР за № 0000570 від 13.03.2019 р. з правовою кваліфікацією ч.1 ст.190 КК України. 29.06.2019 р. слідчим СВ Кам`янського ВП Леоновим Д.Р. по кримінальному провадженню винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі ст.284 КПК України.

Ухвалою Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 вересня 2021 року первісну позовну заяву АТ «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, залишено без розгляду.

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними», роз`яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним необхідно перевіряти додержання ст.ст.215,1048-1052,1054-1055 ЦК України, та ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України (справа №6-11173св10), застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення цього Закону не можуть застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Кредитний договір повинен укладатися в порядку, визначеному законом, а його умови повинні відповідати як загальним вимогам, встановленими ст. ст. 3, 6, 13, 192, 203, 215, 227, 533, 627, 638 Цивільного кодексу України, закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг».

Кредитний договір є споживчим, тому на думку суду порядок його укладення повинен додатково відповідати вимогам законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст. 638 ЦК України, договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами оспорюваного договору, зокрема, є відсоткова ставка та ціна договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України є підставою недійсності правочину.

В рішенні Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 містяться висновки, згідно яких «споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору».

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Суд критично ставиться до твердження Позивача, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком Кредитний договір, підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Відповідно до ч.1 ст. 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» поширенням інформації, що вводить в оману, є повідомлення суб`єктом господарювання, безпосередньо або через іншу особу, одній, кільком особам або невизначеному колу осіб, у тому числі в рекламі, неповних, неточних, неправдивих відомостей, зокрема внаслідок обраного способу їх викладення, замовчування окремих фактів чи нечіткості формулювань, що вплинули або можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання (замовлення) чи реалізації (продажу, поставки, виконання, надання) товарів, робіт, послуг цього суб`єкта господарювання.

Згідно п. 2. ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Відповідно до ст. 207 Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 № 435-IV (далі ЦКУ) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до ч. 3 ст. 207 ЦКУ, використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Згідно частини 1 статті 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

За положенням ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України, істотне значення має природа правочину, права та обов`язки сторін, такі властивості і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно, під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї із сторін. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину (ст. 230 ЦК).

Так, обман може стосуватися насамперед як елементів та обставин самого правочину, що мають істотне значення (природа правочину, права та обов`язки сторін, такі властивості речі, які значно знижують її цінність або унеможливлюють використання за цільовим призначенням (ст. 229 ЦК), так і обставин, що знаходяться за межами правочину, в тому числі мотиву й мети правочину.

Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки сторони, повідомлення нею про будь-які обставини, яких насправді нема (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підробних документів на право власності на продавану річ, на право вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, що можуть перешкодити укладенню правочину. Суб`єктом введення в оману може бути як сторона правочину, так і третя особа, яка діяла з відома або на прохання сторони правочину. Якщо ж обман здійснений третьою особою за власною ініціативою, підстав для визнання правочину недійсним нема.

Верховний Суд у постанові від 28.08.2019 року у справі N 753/10863/16 зазначив, що за змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (постанова від 28.08.2019 у справі N 753/10863/16-ц).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства (ст. З Цивільного кодексу України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

На виконання вимог ст.ст. 81, 89 ЦПК України відповідачем за зустрічним позовом доказів того, що дійсно позивачем ОСОБА_1 був підписаний договір № 5444 від 07.03.2019 року.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що кредитний договір № 5444 від 07.03.2019 року укладений АТ Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» не був підписаний ОСОБА_1 , а тому є таким, що оформлений в порушення вимог ст. 203 ЦК України.

Таким чином зустрічний позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про визнання недійсним кредитного договору, підлягають задоволенню.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 203, 204, 207, 215, 229, 230, 638, 1054 ЦК України, ст.ст.76-84, 95, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про визнання недійсним кредитного договору, задовільнити.

Визнати недійсним кредитний договір № 5444 від 07.03.2019 року оформлений АТ Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про отримання кредитних коштів на ім`я ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції, тобто до Дніпровського Апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Похваліта С. М.