Постанова

Іменем України

25 травня 2022 року

м. Київ

справа № 298/1618/19

провадження № 61-18240св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Куштана Б. П., Фазикош Г. В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на частку у справі спільної сумісної власності на квартиру в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у листопаді 2019 року звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати за нею частку у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за померлим ОСОБА_3 .

Зазначений позов мотивований тим, що 16 серпня 1996 року було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на умовах приватної спільної власності, частки у якій не визначені.

ОСОБА_3 був її батьком, з яким вона проживала разом у спірній квартирі.

Рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 22 квітня 2002 року визнано ОСОБА_3 безвісно відсутнім з 15 березня 2000 року, а рішенням цього ж суду від 27 лютого 2009 року - померлим.

Дата реєстрації смерті органом РАГС 10 березня 2009 року.

ОСОБА_4 , яка була її бабою, у 2019 році склала заповіт, згідно з яким все своє майно, в тому числі спірну квартиру заповіла відповідачу.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_2 подала до нотаріальної контори заяву про визнання за нею права на спадщину, що належало ОСОБА_4 , в тому числі і на спірну квартирі, на яку претендує вона.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Великоберезнянський районний суд Закарпатської області рішенням від 02 вересня 2020 року позов задовольнив.

Визнав за ОСОБА_1 частку у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за померлим ОСОБА_3 .

Рішення місцевий суд мотивував тим, що позивач є дочкою ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому з цього дня відкрилася спадщина. ОСОБА_1 належить до першої черги спадкоємців за законом та на час смерті проживала у спірній квартирі, а тому є такою, що прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_3 .

Закарпатський апеляційний суд постановою від 23 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив.

Рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 02 вересня 2020 року скасував та прийняв нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Постанову апеляційний суд мотивував тим, що позивачем не надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, які б підтверджували прийняття спадщини за померлим батьком ОСОБА_3 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 у листопаді 2021 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що апеляційним судом під час розгляду справи не було враховано правові висновки Верховного Суду, висловлені у постановах від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св19) та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18), згідно з яким відсутність реєстрації місця проживання не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Дата смерті батька чітко не визначена, не відома, а реально батько помер до досягнення нею повноліття. Судовим рішення зазначили неправильну дату смерті, але юридично значиму.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 23 грудня 2021 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Великоберезнянського районного суду Закарпатської області.

Справа № 298/1618/19 надійшла до Верховного Суду 05 січня 2022 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Представництвом Фонду державного майна України у Великоберезнянському районі Закарпатської області 16 серпня 1996 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на житло, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Батьками ОСОБА_1 (до укладення шлюбу - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 22 квітня 2002 року ОСОБА_3 визнано безвісно відсутнім з 15 березня 2000 року.

Рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 27 лютого 2009 року ОСОБА_3 оголошено померлим, ІНФОРМАЦІЯ_2 видано свідоцтво про його смерть.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За життя ОСОБА_4 складено заповіт, посвідчений 04 травня 2019 року за реєстровим № 258 приватним нотаріусом Великоберезнянського районного нотаріального округу Чурей А. В., за яким ОСОБА_4 належну їй квартиру АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_2 .

Також апеляційний судом встановлено, що позивач у встановлений законом строк не подавала до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , який згідно із свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона будучи неповнолітньою проживала за місцем реєстрації місця проживання батька, а саме за адресою: АДРЕСА_2 , і прийняла спадщину за померлим батьком.

Апеляційним судом з копії паспорта ОСОБА_1 встановлено, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час відкриття спадщини за померлим батьком була уже повнолітньою і не може вважатися такою, що прийняла спадщину згідно із частиною четвертою статті 1268 ЦК України.

З витребуваної і оглянутої судом апеляційної інстанції копії спадкової справи № 25/2019 за майном померлої ОСОБА_4 судом апеляційної інстанції також встановлено, що на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 з ним проживала та була зареєстрована його матір ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Будь-які інші особи у спірній квартирі не проживали та не були зареєстровані.

На день смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та за 6 місяців до дня її смерті вона проживала одиноко за місцем своєї реєстрації, жодні інші особи за вказаний період з нею не проживали.

Окрім того, апеляційним судом із матеріалів спадкової справи встановлено, що приватним нотаріусом Чурей А. В. відповідачу ОСОБА_2 28 травня 2021 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 46 ЦК України передбачено, що фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Статтею 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Главою 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, встановлено, що нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії у випадках, передбачених Законом. Нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 зазначеного Закону. Нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Аналіз змісту наведених норм дає підстави для висновку про те, що оформлення спадкових прав з видачею свідоцтва про право на спадщину, зокрема на нерухоме майно, здійснюють нотаріуси або орган чи службова особа, уповноважена вчиняти нотаріальні дії.

Суди ж розглядають спори з приводу захисту спадкових прав в разі їх порушення, оспорення чи/та невизнання (частина перша статті 4 ЦПК України) або в разі оскарження особою відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії (статті 49, 50 Закону України «Про нотаріат»).

Отже, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав за правилами позовного провадження.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, оскільки позивач у встановлений законом строк не зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом під час розгляду справи не було враховано правові висновки Верховного Суду, висловлені у постановах від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св19) та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18), згідно з яким відсутність реєстрації місця проживання не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, не заслуговують на увагу, оскільки на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Апеляційним судом на підставі спадкової справи встановлено, що ОСОБА_1 не лише не була зареєстрована за місцем проживання батька, але й не проживала там.

Тому висновки суду апеляційної інстанції не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Аргументи касаційної скарги про те, що судовим рішення зазначили неправильну дату смерті, але юридично значиму, дата смерті батька чітко не визначена, не відома, а реально батько помер до досягнення нею повноліття, також не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як зазначено вище, згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти

собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров