КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/3630/2022 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2021 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , з метою зняття їх з реєстраційного обліку, та просила стягнути з ОСОБА_3 суму витрат щодо оплати комунальних послуг та утримання будинку у розмірі 18 046 грн, судові витрати - 1 705, 20 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй було надано вказану квартиру для проживання, оскільки вона працювала двірником у житлово-комунальній сфері у Печерському районі м. Києва. У подальшому квартира була включена до числа службових і їй з сином ОСОБА_5 було надано право проживання.

Вказувала, що ОСОБА_4 є її онуком, а відповідачка ОСОБА_3 була дружиною її сина ОСОБА_5 , які проживали у даній квартирі у зв`язку із відсутністю у них власного житла, але після розлучення відповідачі свого місця проживання не змінили, досі залишаються проживати та бути зареєстрованими у квартирі АДРЕСА_1 .

Зазначала позивачка й про те, що на час прийняття розпорядження № 1545 про виключення квартири з числа службових та надання їй права на проживання з нею проживали: чоловік ОСОБА_6 , молодший син ОСОБА_7 , який змінив прізвище на ОСОБА_8 , старший син ОСОБА_5 з дружиною ОСОБА_9 та онуком ОСОБА_4 .

За час спільного проживання у вказаній квартирі стосунки між сторонами не склалися. ОСОБА_3 на постійній основі ставиться з неповагою до позивача та членів її сім`ї, лається нецензурною лайкою, зловживає алкоголем, зневажливо виконує батьківські обов`язки, не доглядає та не приймає участі у вихованні сина ОСОБА_4 . Раніше позивачка неодноразово зверталася до відповідача з проханням знятися з реєстраційного обліку у квартирі, адже у квартирі вона мешкає постійно, однак протягом всього часу реєстрації не сплачувала ані квартплату, ані комунальні платежі, а також жодного разу не надавала грошові кошти для їх сплати.

До того ж позивач не має можливості приватизувати квартиру, оскільки у ній значаться зареєстрованими відповідачка та її син, які не приймали участі в отриманні даної квартири, однак у разі приватизації вони отримають у власність частку даної квартири, що призведе до порушення права власності позивача.

Так як фактично у квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , то відповідно на них відбувається нарахування обов`язкових комунальних платежів, однак у сплаті яких вони не беруть участі, а фактично сплачує їх позивачка за власні кошти. Вона не має можливості оформити субсидію, так як у квартирі зареєстровані особи, про яких вона не може надати будь-яку інформацію у зв`язку із з тим, що відповідач не бажає надати жодної інформації, яка необхідна для призначення субсидії.

Крім того, ОСОБА_3 не підтримує кватиру у належному санітарно-технічному стані, не вчиняє жодних дій щодо прибирання квартири та підтримання її у чистому вигляді для належного проживання. Під час проведення позивачем ремонтних робіт у квартирі ОСОБА_3 жодної участі не приймала, ні фінансово, ні фізичною активністю, але без погодження та будь-якого дозволу з боку фактичного власника квартири та проживаючих у ній людей неодноразово намагалася здійснити перепланування квартири, ставити перегородки та двері у кімнаті. Крім постійної нецензурної лайки, відповідач декілька разів без належних підстав з метою принизити та будь-яким чином зневажити позивача та членів його сім`ї, викликала наряд патрульної поліції та надавала неправдиві покази відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_11 , відповідач навмисно та безпідставно створює конфліктні ситуації, які підтримує її син.

У позові наголошувала, що відповідачка ОСОБА_3 має можливість зареєструватися і проживати у своїх батьків.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що вважає оскаржуване рішення винесеним з порушенням норм матеріального і процесуального права, неповним з`ясуванням обставин по справі, оскільки, на переконання апелянта, судом першої інстанції невірно застосовано ч. 1 ст. 116 ЖК України, в якій зазначено: якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Повторно вказує, відповідно до норм сімейного кодексу України, житлового кодексу УPCP та рішення Конституційного суду України №5-рп/99, відповідачі по справі не є членами сім`ї апелянта, а є іншими особами, які проживають з наймачем.

Апелянт у позовній заяві зазначала, що ОСОБА_3 під час спільного проживання з нею у спірній квартирі досить тривалий час вчиняла безліч протиправних дій відносно апелянта та членів її сім`ї, а також на постійній основі ставиться зі зневагою до неї та членів її сім`ї, показує своє неприязне відношення, лається нецензурною лайкою, постійно влаштовує сварки в квартирі, зловживає алкоголем, зневажливо виконує батьківські обов`язки, ніколи до подання даної позовної заяви не приймала участі у сплаті комунальних послуг. Вказані обставини підтвердили допитані у судовому засіданні свідки, чоловік ОСОБА_11 , молодший та старший сини позивачки ОСОБА_12 та ОСОБА_5 .

Натомість, відповідачка ОСОБА_3 неодноразово викликала працівників поліції та подавала заяви про нібито вчинення апелянтом та її чоловіком кримінальних правопорушень щодо неї, однак факти вказані нею не знайшли подальшого підтвердження.

На думку апелянта, це свідчить про систематичне порушення відповідачкою правил соціалістичного співжиття, що робить неможливим їх спільне проживання в одній квартирі.

Крім того, вказує, що до позову нею було надано докази оплати комунальних послуг (централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газопостачання, централізованого опалення, а також вивезення побутових відходів, оплати послуг доступу до мережі інтернет та телебачення) у спірній квартирі за період з лютого 2017 року по січень 2020 року саме нею за чотирьох зареєстрованих в квартирі осіб. Апелянт вважає, що загальна сума сплачених нею коштів має ділитись на кожного зареєстрованого та ОСОБА_3 має компенсувати такі кошти за себе та свого сина, проте судом безпідставно відмовлено у задоволенні таких вимог позивачки.

Враховуючи наведене, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 листопада 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені витрати на правову допомогу в розмірі 17 842, 50 грн.

Також не погоджуючись із вказаним додатковим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на неврахування судом заперечень щодо розміру витрат часу представника відповідача на супроводження даної справи, оскільки дана справа не є складною, значною за обсягом, вказаний представником час на вивчення матеріалів, опрацювання законодавства є штучно завищеним, а розмір часу витраченого на судові засідання складає приблизно 100-105 хвилин, тобто 1 годину 45 хвилин, а не 7 годин, як було заявлено у розрахунку.

Крім того, вказує, що стороною відповідача на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу було надано лише розрахунок, в той же час не додано ані договору про надання правової допомоги, який укладений з адвокатом, ані акту приймання наданих послуг, зі змісту яких можна встановити, що дійсно година послуг адвоката коштує 1189 грн. та що ОСОБА_3 прийняла дані послуги за вказану вартість.

Також вказує, що позивач не має нести матеріальні витрати на витрачений представником відповідача час на дорогу до суду, адже це не є правовою допомогою в розумінні чинного законодавства.

Разом з тим, апелянт посилається й на те, що стороною відповідача пропущено 5-денний строк на подання доказів понесених судових витрат, а суд першої інстанції не мав брати їх до уваги.

Тож вважаючи заявлений розмір витрат на правничу допомогу необґрунтованим та неспівмірним складності справи, апелянт просить скасувати додаткове судове рішення в повному обсязі.

17 лютого 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - Дем`яненка В.П. , відповідно до якого вважає вимоги апеляційних скарг необґрунтованими, а викладені відомості такими, що не відповідають дійсності та направлені на порушення прав та законних інтересів відповідачів.

Так, у відзиві вказує, що спірна квартира на підставі розпорядження Печерської районної у місті Києві державної адміністрації № 1545 від 15 грудня 2006 року виключена з числа службових та надана ОСОБА_1 на родину з 6 осіб, серед яких і онук та колишня невістка, а тому позивачка не є власником спірної квартири й позивачкою викривлено обставини, що така квартира надана саме їй.

Відповідачі ж постійно проживають у квартирі, іншого житла не мають, а змінити умови проживання та винаймати окреме житло вони не мають можливості, оскільки щомісячна заробітна платня ОСОБА_3 становить близько 10 000 грн., а на її повному забезпеченні перебуває дитина - ОСОБА_4 , батько матеріально родині не допомагає, має заборгованість зі сплати аліментів.

Також вказано, що дії щодо погіршення стосунків, умов проживання та сварки вчиняє саме позивачка ОСОБА_1 , вважає, що такими діями позивачка намагається усунути відповідачів від участі у приватизації спірної квартири та подальшому продажі житла.

У своєму відзиві вказує, що в оскаржуваному рішенні судом встановлено, що відповідачі вселені та проживають у квартирі, як члени родини позивачки, та крім того, одночасно з цим набули рівного з іншими членами родини права користування цим приміщенням, а іншої угоди про порядок користування між сторонами не укладалось.

Наголошує, що апелянтом не надано доказів відмови відповідачів від оплати комунальних послуг, псування чи погіршення ними житлових умов, як і не надано підтвердження неналежного виконання відповідачкою ОСОБА_3 своїх батьківських обов`язків.

Разом із вказаним, у відзиві представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - Дем`яненко В.П. звертає увагу, що майнова вимога про стягнення заборгованості не обґрунтована будь-якими належними розрахунками та відповідними нормами права, а тому не підлягала задоволенню.

Що ж до стягнення витрат на правничу допомогу, адвокат Дем`яненко В.П. вказує, що в матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги відповідачам, що підтверджує його повноваження, ним було надано попередній розрахунок судових витрат, та відповідно до договору клієнт компенсує фактичні витрати на виконання такого договору, в тому числі й транспортні витрати. Разом з тим, передбачено розмір гонорару та описано критерії обчислення витраченого часу.

Вказує, що до суду було надано акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 05 жовтня 2021 року з детальним описом наданих послуг, розрахунком їх вартості відповідно до умов договору та додаткової угоди до нього.

Враховуючи наведене у відзиві, представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - Дем`яненко В.П. просить апеляційний суд відмовити у задоволенні вимог апеляційних скарг ОСОБА_1 , а оскаржуване рішення та додаткове рішення - залишити без змін, судові витрати покласти на позивачку.

При апеляційному розгляді справи позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 доводи, викладені в апеляційних скаргах на рішення та додаткове рішення місцевого суду, підтримали та просили скарги задовольнити рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсягу.

Відповідачка у справі ОСОБА_3 та її представник Дем`яненко В.П. заперечили проти доводів, викладених в апеляційних скаргах, та просили залишити їх без задоволення, а рішення та додаткове рішення місцевого суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що 16 березня 1994 року виконавчим комітетом районної ради народних депутатів видано ОСОБА_1 , яка працювала на посаді двірника-доглядача ЖЕК-305, ордер № 184 на проживання її та її сім`ї, яка складалася з неї та її сина ОСОБА_5 , у службовому житловому приміщенні (однокімнатна квартира) АДРЕСА_1 , житловою площею 25,7 кв м, на період її роботи (а. с. 24, т.1).

У 2000 році АДРЕСА_2 перейменовано на честь ОСОБА_14 .

15 грудня 2006 року розпорядженням Печерської районної в м. Києві державної адміністрації № 1545 виключено з числа службових однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та надано її ОСОБА_1 на родину з 6 осіб: у тому числі ОСОБА_1 , чоловік ОСОБА_6 , син ОСОБА_7 , який у подальшому змінив прізвище на ОСОБА_8 , син ОСОБА_5 , дружина сина ОСОБА_5 - ОСОБА_3 та їхній син - ОСОБА_4 (а.с.23, т.1).

13 березня 2007 року шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розірвано (а. с. 26, т.1).

05 вересня 2019 року зареєстровано шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_11 (а.с.27, т.1).

11 липня 2015 року на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 червня 2015 року розірвано шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , зареєстрований 02 липня 2005 року (а.с.35-36, т.1).

Відповідно до відомостей з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 30 березня 2020 року зареєстрованими зазначені: ОСОБА_1 з 14 квітня 1994 року, ОСОБА_12 з 20 червня 2000 року, ОСОБА_3 з 20 вересня 2005 року, ОСОБА_4 - 13 грудня 2005 року (а. с. 86, т.1).

Вирішуючи поданий позивачкою спір щодо визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 , та відмовляючи у його задоволенні, суд першої інстанції зазначив, що відповідачі були вселені до даного житлового приміщення як члени сім`ї ОСОБА_1 , одночасно з цим набувши рівного з іншими членами сім`ї права користування цим жилим приміщенням, іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням не укладалося. Будучи колишнім членом сім`ї позивача, відповідач ОСОБА_3 з неповнолітнім сином ОСОБА_4 продовжують проживати у квартирі. Твердження, вказані у позовній заяві, про псування та / або руйнування квартири збоку відповідачів не знайшли свого підтвердження, відсутні докази таких дій, і спростовуються показами свідків і поясненнями власне позивача.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (стаття 9 ЖК України ).

Згідно зі статтею 379 ЦК Українижитлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до статті 64 ЖКУкраїни члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У частині третій статті 71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Аналіз норм права та статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за одночасної наявності двох умов: не проживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин для такого не користування. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка цієї особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до житлового приміщення.

Вичерпного переліку поважних причин не проживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Згідно зі статтею 72 ЖКУкраїни визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16 (провадження № 61-37646св18) зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановив, що сторони у справі позивачка ОСОБА_1 та відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є колишніми членами родини, а саме відповідачка ОСОБА_3 є колишньою невісткою позивачки, а відповідач ОСОБА_4 є її онуком.

Крім того, із пояснень сторін вбачається, що відповідачі не втрачають інтересу до вказаної квартири, оскільки постійно проживають у вказані квартирі, що не заперечується позивачкою у справі. Доказів на підтвердження обставин визначених ст. 71 ЖК України, позивачкою до суду не подавалося.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц, провадження № 61-46621св18.

Верховний Суд зауважив, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави у право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Пунктом 1 статті 8 Конвенції гарантовано кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009.). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 року у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, пункт 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Посилання позивача на ст. 116 ЖК України як підставу визнання відповідачів втратившими право користування житловим приміщенням є безпідставним, оскільки зазначеною нормою права врегульовуються підстави для виселення особи із житлового приміщення без надання іншого житла.

Однак, позивач не звертався до суду із вказаними вимогами і належних та допустимих доказів на підтвердження вище вказаних підстав не подавав.

Крім того наявні у матеріалах справи докази не доводять факт систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його відповідачами не за призначенням, а також не містять доказів щодо систематичного порушення відповідачами правил соціалістичного співжиття.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір з урахуванням вище вказаних норм матеріального права, правових висновків Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, на підставі досліджених доказів, що містяться в матеріалах даної цивільної справи, дійшов вірного висновку, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 постійно проживають у спірній квартирі, що свідчить про відсутність підстав для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням з підстав передбачених ст. 71 ЖК України.

Перевіряючи доводи апелянта в частині необґрунтованості рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення із відповідачів частини витрат по оплаті комунальних послуг, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до ст.ст. 67, 68 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів України.

Аналогічні обов`язки наймача з оплати комунальних послуг закріплені в ст. 20, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Разом із тим, відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

У відповідності до ст.544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

Таким чином, вищевказаними нормами матеріального права, визначені обов`язки наймача щодо оплати комунальних послуг та його право на відшкодування вказаних витрат в порядку регресу із членів сім`ї наймача в тому числі і колишніх, які на рівні із ним користуються житловим приміщенням. З урахуванням вказаного позивачка дійсно має право на відшкодування вказаних витрат із відповідачів у справі.

Однак, згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази мають відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності і бути достатніми для встановлення судом дійсних обставин справи та вирішення її у відповідності з вимогами закону.

Звертаючись до суду із вказаними вимогами позивачка не надала суду належних та допустимих доказів виконання нею обов`язку перед надавачами послуг, не зазначила період та розмір виконаних нею зобов`язань, не надала належних та допустимих доказів щодо обґрунтованості заявлених нею вимог в частині суми визначеного нею розміру солідарного відшкодування по сплаті комунальних послуг в розмірі - 18046 грн., тому колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції щодо не доведення позивачем вище вказаних позовних вимог.

Посилання апелянта на витяг із рахунку проведення сплат по банківській карті АТ «Приватбанк» (а.с.65-77, т.1) не є належним доказом підтвердження зазначених вище позовних вимог, оскільки вказані відомості не ідентифікують призначення вказаних сплат, щодо періоду оплати комунальних послуг, а також щодо предмету - не зазначено за яку квартиру проведено оплату комунальних послуг.

Перевіряючи доводи зазначені позивачкою в частині незаконності додаткового рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, то колегія суддів виходить із наступного.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною першою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частинами першою-третьою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

В пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження № 14-16723св20) вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

В постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19 (провадження № 61-16088св19) зроблено висновок про те, що згідно з частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, із матеріалів справи вбачається, що при розгляді вказаної справи відповідач у справі ОСОБА_3 з метою захисту своїх прав та інтересів уклала 26 листопада 2020 року договір про надання правничої допомоги із адвокатом Дем`яненко В.П. (а.с.135-137).

Останній в межах даного правочину та виданого ним ордеру в порядку ст. 60 ч.1, 62 ч.4 ЦПК України (а.с.94 т.1) надавав відповідачці послуги.

Зокрема, 24 березня 2021 року ним подано до суду відзив в інтересах відповідачів з відповідними додатками, приймав участь у судових засіданнях, що підтверджується протоколами судових засідань від 27 квітня, 17 червня, 05 жовтня 2021 року.

Також представник відповідачки Дем`яненко В.П. , подаючи заяву про ухвалення додаткового рішення в порядку ст. 141 ч.8 ЦПК України надав до суду додаткову угоду до договору про надання правничої допомоги від 10 січня 2021 року, акт прийняття-передачі виконаних робіт від 05 жовтня 2021 року, а також розписку про отримання 05 жовтня 2021 року від відповідачки грошових коштів за надані послуг в розмірі 17 842, 50 грн (а.с.242-244 т.1).

Проаналізувавши вищенаведені обставини колегія суддів вважає, що додаткове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального права та процесуального законодавства, вартість стягнутих судом витрат за надання правничої допомоги відповідає критерію співмірності та складності справи.

Доводи апелянта про невідповідність витраченого часу у судових засідання реальності вказаних подій колегія суддів не приймає як підставу для зменшення вказаної правничої допомоги, оскільки представник позивача, подаючи заяву про понесені витрати у справі (а.с.220 т.1) визначив розмір своїх послуг у сумі 27 000 грн з врахуванням складності даної справи, що є значно вище розміру визначеного судом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2021 року залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2021 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 листопада 2021 року залишити без задоволення, а додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 02 червня 2022 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв