Справа № 352/2418/21
Провадження № 22-ц/4808/43/22
Головуючий у 1 інстанції ХОМИНЕЦЬ М. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Девляшевського В.А., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області, постановлену суддею Хоминець М.М. 18 листопада 2021 року у м. Івано-Франківськ, у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення її позову до ОСОБА_2 про витребування майна із незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 17.11.2021 року звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, яка подана до пред`явлення позову.

Заяву обґрунтувала тим, що має намір пред`явити позов до ОСОБА_2 про витребування майна з незаконного володіння, а саме земельної ділянки та будинковолодіння по АДРЕСА_1 . Вказувала, що позов буде обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 шляхом обману внаслідок шахрайських дій незаконно заволодів вказаним нерухомим майном, а укладені договори купівлі-продажу були фіктивними, так як укладені внаслідок тяжких обставин. Стверджувала, що вона є правонаступником вказаного нерухомого майна після смерті матері ОСОБА_3 . Оскільки право власності на вказане нерухоме майно на даний час зареєстровано за ОСОБА_2 , останній має можливість і може відчужити це майно та вживає заходів щодо цього. У зв`язку з цим невжиття заходів забезпечення позову на думку заявниці може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона має намір звернутися до суду.

Просила накласти арешт на нерухоме майно, що знаходяться по АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_2 , а саме на: земельну ділянку з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 258; домоволодіння з реєстраційним номером запису про право власності: 20007911, та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії що вказаного нерухомого майна.

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення її позову до ОСОБА_2 про витребування майна із незаконного володіння.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає ухвалу незаконною, такою, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Зазначає, що підставою відмови у забезпеченні позовних вимог суд вказав те, що заявником недостатньо подано доказів порушення її прав. Зокрема, витяг із реєстру спадкової справи не є належним доказом. Хоча судді Хоминець М.М. достеменно відомо про те, що ОСОБА_1 є правонаступником майна після смерті матері, адже суддя витребовувала копію спадкової справи.

Також вважає, що, роблячи висновок про відсутність доказів того, що ОСОБА_2 зможе відчужити оспорюваний будинок та земельну ділянку, суд першої інстанції проігнорував її право, передбачене ч. 3 ст. 153 ЦПК України бути викликаною до суду для з`ясування обставин та надання пояснень із доказами.

На думку апелянта суд відмовив задоволенні заяви про забезпечення позову саме з підстав фактичної невідповідності заяви положенням ст. 151 ЦПК України, тоді як не мав права цього робити, оскільки із матеріалів справи вбачається, що він дійшов висновку про відповідність заяви про забезпечення позову вимогам вказаної норми, а тому повинен був розглянути заяву згідно вимог ст. 153 ЦПК України.

Зазначає, що як вбачається із матеріалів справи, суд, прийнявши заяву до розгляду, визнавши її прийнятною, під час судового розгляду встановив, що існує необхідність з`ясування питання, пов`язаного із зустрічним забезпеченням і доказів можливості відчуження майна.

Таким чином вважає, що висновки суду є передчасними, оскільки суд не викликав її як заявника та не дослідив вищевказаних обставин справи.

Просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала.

Інші учасники справи в засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Тому, з урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявницею не наведено достатніх підстав для застосування заходів забезпечення позову.

З таким висновком погоджується суд апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, шляхом накладенням арешту на майно, забороною вчиняти певні дії.

За змістом частини 3 статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпеення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, при цьому заяву подано до пред`явлення позову. Зазначила, що має намір пред`явити позов до ОСОБА_2 про витребування майна з незаконного володіння, а саме земельної ділянки та будинковолодіння по АДРЕСА_1 . Стверджувала, що позов буде обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 шляхом обману внаслідок шахрайських дій незаконно заволодів вказаним нерухомим майном, а укладені договори купівлі-продажу були фіктивними, так як укладені внаслідок тяжких обставин. Зазначала, що вона є правонаступником вказаного нерухомого майна після смерті матері ОСОБА_3 . Оскільки право власності на вказане нерухоме майно на даний час зареєстровано за ОСОБА_2 , останній має можливість і може відчужити це майно та вживає заходів щодо цього. У зв`язку з цим невжиття заходів щодо забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутися до суду.

Суд вірно вважав, що заявницею не зазначені та не долучені докази, які підтверджують, що її права можуть бути порушені у разі невжиття забезпечення позову, не надано доказів того, що вона є правонаступником вказаного вище нерухомого майна після смерті матері ОСОБА_3 . Долучений заявницею витяг про реєстрацію у Спадковому реєстрі спадкової справи після смерті спадкодавця ОСОБА_3 вказаної обставини не підтверджує.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що суду першої інстанції достеменно відомо, що ОСОБА_1 є правонаступником, оскільки суддя витребовувала копію спадкової справи, колегія суддів відхиляє, так як такі не підтверджені належними доказами по справі.

Також заявниця не надала жодних доказів того, що ОСОБА_2 може та має намір відчужити оспорюваний будинок та земельну ділянку.

Що стосується доводів апелянта, що суд першої інстанції проігнорував її право бути викликаною до суду для з`ясування обставин та надання пояснень із доказами, то такі колегія суддів також відхиляє з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 153 ЦПК України, суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.

Отже, вказаною нормою передбачено право суду (а не обов`язок) викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів. Також вказаною нормою передбачено право суду, а не право особи. Тому посилання ОСОБА_1 на порушення даної норми права є безпідставним.

Твердження апелянта про те, що суд відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову саме з підстав фактичної невідповідності заяви положенням ст. 151 ЦПК України, тоді як не мав права цього робити, оскільки із матеріалів справи вбачається, що він дійшов висновку про відповідність заяви про забезпечення позову вимогам вказаної норми, теж є безпідставними, оскільки із змісту ухвали, що оскаржується, чітко вбачається, що суд відмовив у задоволенні заяви по суті.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції вірно вважав, що заявницею не наведено обґрунтованих підстав для застосування заходів забезпечення позову, тому правильно відмовив у задоволенні її заяви про забезпечення позову.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржувана ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування ухвали, і висновків суду не спростовують, тому у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити на підставі ст. 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: В.А. Девляшевський

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 25 січня 2022 року.