Справа № 344/4359/20
Провадження № 2/344/337/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Кріцак Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування нерухомого майна, а саме : квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , стягнення судових витрат

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування нерухомого майна, а саме : квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , стягнення судових витрат. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що у 2012 році нею було набуто право власності на квартиру АДРЕСА_2 . 27.04.2012 року між нею та ОСОБА_3 було укладено угоду №2 про поступку права вимоги згідно якої, ОСОБА_3 передав їй всі права вимоги грошового зобов`язання в розмірі 280616,00 грн. перед ТОВ «Украінтехбуд». Відповідно до Витягу з протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Укрінтехбуд» від 30 квітня 2012 року № 1, ОСОБА_4 в оплату боргу згідно з договором уступки вимоги №2 від 27.04.2012 року передано квартиру АДРЕСА_3 . 08.05.2012 року між ТОВ «Укрінтехбуд» та нею, було оформлено акт приймання-передачі квартири згідно з рішенням загальних зборів, який засвідчує, що ОСОБА_4 оглянуто приміщення квартири АДРЕСА_4 , дане приміщення знаходиться у стані, повністю придатному для використання, загальна площа квартири становить 83,6 кв. м. 05.12.2012 року року ОКП Івано-Франківське ОБТІ було виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_5 . 18.12.2012 року виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради їй було видано свідоцтво про право власності на вище вказану квартиру. Рішенням Верховного суду від 23 жовтня 2019 року було задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_3 та залишено в силі рішення Івано- Франківського міського суду від 06 лютого 2017 року, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Виселено ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_5 без надання іншого житлового приміщення. В задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_5 відмовлено. Судом підтверджено правомірність набуття права власності на квартиру саме позивачкою та безпідставність вимог ОСОБА_5 про визнання за нею права власності на вказану квартиру. Рішенням суду від 14 грудня 2015 року визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_5 . Після отримання рішенням Верховного суду від 23 жовтня 2019 року, яким підтверджено правомірність набуття права власності на квартиру саме нею та безпідставність вимог ОСОБА_5 про визнання за нею права власності на вказану квартиру, вона з`ясувала про наявність судового рішення від 14 грудня 2015 року яким визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_5 . Нею було подано апеляційну скаргу на дане рішення. 06 березня 2020 року рішенням Івано-Франківського апеляційного суду задоволено апеляційну скаргу та скасовано рішення Івано-Франківського міського суду від 14.12.2015 р. на підставі якого ОСОБА_5 безпідставно набула право власності на вказану квартиру. Знаючи про наявність спору щодо даного нерухомого майна, ОСОБА_5 оформила за собою право власності на підставі судового рішення від 14.12.15 р. та 16.01.2016 р. ОСОБА_7 продала дану квартиру ОСОБА_8 . ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 04.01.2018 продала квартиру АДРЕСА_5 відповідачці ОСОБА_2 . Оскільки, нерухоме майно вибуло з власності Позивача на підставі Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.08.2015 р. в справі №344/11473/13-ц, яке в подальшому було скасоване Постановою Верховного суду від 23.10.2019 у справі №344/11473/13-ц, а потім безпідставно набуте ОСОБА_5 , що підтверджено Рішенням Івано-Франківського апеляційного суду від 06.03.2020 року, вона була позбавлена права на нерухоме майно поза власної волі на підставі неправосудних судових рішень. Просила витребувати від ОСОБА_2 нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1.

17.04.2020 року представник відповідачки подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що ОСОБА_2 , згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 04.01.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано- Франківського міського нотаріального округу Сопків З.І. та зареєстрованого в реєстрі за №44, купила в ОСОБА_8 квартиру по АДРЕСА_1 за 552000,00 грн. Продавцю квартира належала з 2015 року на підставі договору купівлі-продажу. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.01.2018 року, індексний номер №39104509 було , зареєстровано її право власності на квартиру по АДРЕСА_1 , запис про право власності № 24294158. Коли вона купувала квартиру, то нотаріус перевіряла, чи квартира вільна і чи немає обтяжень щодо її продажу. Вона та її неповнолітній син - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 04.01.2018 року зареєстровані та проживають в даній квартирі по АДРЕСА_1 . Вважає, що вона є добросовісний набувач, і на законних підставах купила квартиру і є її власником. Просила відмовити у задоволенні позову (а.с.38-41).

Представник позивача подав заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задоволити.

Відповідачка, представник відповідача в судове засідання не з`явились повторно, відповідачка у відзиві на позовну заяву проти позову заперечила, просила відмовити.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов наступного висновку.

Ст. 41 Конституції України передбачає, що, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №190670962, складеної 28 листопада 2019 року, 20 грудня 2012 року на підставі свідоцтва про право власності від 18 грудня 2012 року внесено запис про право власності ОСОБА_10 на спірну квартиру, 11 грудня 2015 року на підставі рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області внесено запис про скасування права власності ОСОБА_10 на квартиру, 13 січня 2016 року на підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2015 року внесено запис про право власності на квартиру за ОСОБА_5 , а 16 січня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу від 16 січня 2016 року внесено запис про право власності на квартиру за ОСОБА_11 , 04 січня 2018 року внесено запис про право власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 04 січня 2018 року за ОСОБА_2 (а. с. 13-16).

18.12.2012 року ОСОБА_10 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_5 (а.с.17).

Судом встановлено, що постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду від 07 червня 2017 року у справі № 344/11473/13 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про виселення задоволено. Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 червня 2017 року скасовано та залишено в силі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2017 року, яким позов ОСОБА_1 , задоволено, зокрема виселено ОСОБА_6 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_5 без надання іншого житлового приміщення. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено (а. с. 5-12).

Судами встановлено, що ОСОБА_1 набула право власності на зазначену нерухомість у рахунок оплати боргу відповідно до договору уступки вимоги від 27 квітня 2012 року № 2, після чого на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 10 грудня 2012 року № 783 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 18 грудня 2012 року.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2015 року, яким визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_5 скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову (а.с.19-21).

Як вбачається з державного реєстру судових рішень, постановою Верховного Суду від 11.08.2021 року постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 березня 2020 року залишено без змін.

У відповідності до положень ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються із нормами статей 317, 319, 321 ЦК України, згідно яких власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом ч. 1 ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

В силу ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпоряджання майном. Таке право є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

Таким чином, оскільки спірна квартира вибула з володіння позивачки ОСОБА_1 незаконно, а в подальшому була переоформлена на відповідачку ОСОБА_2 , суд вважає можливим витребувати цю квартиру від останнього набувача на користь позивача.

Відповідно до правового висновку, викладеному у пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Також Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (Постанова Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З огляду на вказане у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Таким чином, оскільки спірна квартира вибула з володіння власника протиправно та всупереч його волі, суд вважає, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом витребування незаконно відчуженого майна у ОСОБА_2 . Такий спосіб захисту буде ефективним та відповідатиме закону. Одночасно з цим суд відзначає, що для витребування майна не потрібно визнавати всі правочини, які слугували підставою для його відчуження, недійсними. Є достатнім лише встановити той факт, що майно вибуло з власності протиправно, що узгоджується із правовим висновком, який міститься у Постанові ВП Верховного Суду від 11.02.2020 р., по справі № 922/614/19.

За таких обставин, враховуючи вище вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог вимог в повному обсязі, оскільки такі вимоги є обґрунтованими та доведеними.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір в розмірі 2 807 грн. за подання позовної заяви.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 247, 258, 259, 264, 265, 268, 274, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування нерухомого майна, а саме: квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , стягнення судових витрат задоволити.

Витребувати у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 нерухоме майно: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна:1.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованої за адересою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , проживаючогоь за адресою: АДРЕСА_6 - сплачений судовий збір у розмірі 2 807 (дві тисячі вісімсот сім) гривень 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: Повний текст рішення виготовлено 25.05.2022 року.

Суддя Пастернак І.А.