провадження №2/521/340/22
Малиновський районний суд міста Одеси в складі:
Головуючого судді Михайлюка О.А.,
при секретарі Жезняк Т.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_1 особисто та як законний представник свого сина ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії, а саме - зобов`язати відповідача видалити (знищити) його персональні дані та персональні дані його сина з контенту програми обміну повідомленнями Вайбер (Viber ) з групи «1-В Родительский Совет», яка існувала на час поширення інформації, посилаючись на те, що 25 жовтня 2017 року відповідач в групі «1-В Родительский Совет» завантажила на огляд користувачів групи фото протоколу прийняття заяви про правопорушення від 21 жовтня 2017 року, в якому відображені персональні дані ОСОБА_1 (дата народження, вік, місце проживання, громадянство, освіта, національність) та його сина ОСОБА_3 (дата народження).
У зв`язку з тим, що позивач особисто та в інтересах сина не надавав згоди на розповсюдження персональних даний, він змушений звернутись з позовом до суду.
Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час судового засідання повідомлений належним чином, в ході розгляду справи його представник просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подала.
Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.
В судовому засіданні встановлено, що відповідно до протоколу прийняття усної заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 21 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звертався до Таїровського ВП Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області .
Позивач вказує, що саме фото даного протоколу відповідач завантажила на огляд користувачів групи Вайбер (Viber) «1-В Родительский Совет».
Позивач вказує, що 25 жовтня 2017 року в контенті програми обміну повідомленнями Вайбер (Viber ) з групі «1-В Родительский Совет», де він не зареєстрований серед батьків класу за ініціативою ОСОБА_2 , яка використовувала абонентський номер « НОМЕР_1 » та в групі має реєстраційне ім`я користувача « ОСОБА_2 », почалося обговорення випадку побиття його сина ОСОБА_3 учнем ОСОБА_7 та викладення персональних даних, відомостей адміністративного провадження.
Відповідач зазначає, що саме відповідач розповсюдила його персональні дані (дата народження, вік, місце проживання, громадянство, освіта, національність) та його сина ОСОБА_3 (дата народження), прилюдно обговорювала їх сімейний стан в контексті відсутності жінки (матері) у родині. На підтвердження цьому надає висновок експертного дослідження №365 телекомунікаційних систем обладнання та засобів за заявою ОСОБА_1 , складеного 07 грудня 2017 року.
Однак, судом встановлено, що даний висновок не містить відомостей того, що він підготовлений для подання до суду та того, що експерт попереджений про відповідальність за завідомо неправдивий висновок експерта та відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків за ст. 384, 385 КК України.
На виконання ухвали суду від 03 березня 2021 року, судовим експертом Жмурко Ю.В. проведена судова експертиза комп`ютерної техніки та програмних продуктів.
Тобто у висновку експерта зазначено, що на жорстких магнітних дисках «SAMSUNG» графічні файли дійсно містять інформацію стосовно національності, дати та місця народження, освіти адреси позивача, а також дати народження його сина, однак цієї інформації у чат-переписці «1-В Родительский совет» не виявлено.
Відповідно до ст. 276 ЦК України орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням.
Статтею 201 ЦК України визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.
Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.
Частиною 1 ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Разом з тим у ч.1 ст.68 Конституції України закріплений обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
А у частинах 1, 2 та 4 ст.32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Рішенням Конституційного Суду України №2-рп/2012 від 20.01.2012 року надано роз`яснення положенням частин 1, 2 ст.32, частин 2, 3, статті 34 Конституції України, які слід розуміти так: інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов`язані з особою та членами її сім`ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною; збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Положеннями частин 1 та 2 ст.11 ЗУ «Про інформацію» передбачено, що інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Закон України «Про захист персональних даних» регулює правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних.

За змістом ст.ст.12,13 Закону України «Про захист персональних даних» збирання персональних даних є складовою процесу їх обробки, що передбачає дії з підбору чи впорядкування відомостей про фізичну особу. Суб`єкт персональних даних повідомляється про володільця персональних даних, склад та зміст зібраних персональних даних, свої права, визначені цим Законом, мету збору персональних даних та осіб, яким передаються його персональні дані: в момент збору персональних даних, якщо персональні дані збираються у суб`єкта персональних даних; в інших випадках протягом тридцяти робочих днів з дня збору персональних даних.

Накопичення персональних даних передбачає дії щодо поєднання та систематизації відомостей про фізичну особу чи групу фізичних осіб або внесення цих даних до бази персональних даних. Зберігання персональних даних передбачає дії щодо забезпечення їх цілісності та відповідного режиму доступу до них.

Частиною 1 ст.14 цього Закону встановлено, що поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних. При цьому частина 2 цієї статті дозволяє поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного побуту та прав людини.

Згідно ч.ч.2,3 ст.15 цього Закону персональні дані підлягають видаленню або знищенню у разі: 1) закінчення строку зберігання даних, визначеного згодою суб`єкта персональних даних на обробку цих даних або законом; 2) припинення правовідносин між суб`єктом персональних даних та володільцем чи розпорядником, якщо інше не передбачено законом; 3) видання відповідного припису Уповноваженого або визначених ним посадових осіб секретаріату Уповноваженого; 4) набрання законної сили рішенням суду щодо видалення або знищення персональних даних. Персональні дані, зібрані з порушенням вимог цього Закону, підлягають видаленню або знищенню у встановленому законодавством порядку.

Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією із основних засад судочинства (пункт 3 частина перша статті 129 Конституції України).

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги.

Як встановлено судом в ході розгляду справи, будь-якої персональної інформації, належної позивачу, у базах даних відповідача не міститься, жодних доказів на підтвердження наявності такої інформації у відповідача позивачем надано не було, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для зобов`язання відповідача видалити (знищити) персональні дані позивача.

Враховуючи викладені норми права та встановлені судом обставини суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на власному тлумаченні позивачем та його представником вимог чинного цивільного законодавства та характеру спірних правовідносин виключно на власну користь.

На підставі досліджених доказів суд прийшов до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, тому в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ЗУ «Про інформацію», ЗУ «Про захист персональних даних», ст. ст. 201, 276 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 76, 89, 265, 280-282, 354 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.Михайлюк

18.05.22