КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 369/7432/20 Головуючий у суді першої інстанції - Дубас Т.В.
Номер провадження № 22-ц/824/3764/2022 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, та зняття з реєстрації за місцем проживання та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , в якому просив суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що житловий будинок за адресою : АДРЕСА_1 , належить йому на підставі договору купівлі-продажу майнових прав. Також зазначив, що відповідач, будучи зареєстрованою у вказаному будинку з березня 2019 року, жодного дня в будинку не мешкала. Метою реєстрації ОСОБА_3 в будинку були лише ті обставини, що їй, як громадянці Республіки Молдова, необхідна була реєстрація для подовження терміну дії посвідки на проживання в Україні, тому дружина позивача ОСОБА_4 звернулась до нього з проханням зареєструвати її сестру в будинку.

В подальшому, у жовтні 2020 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселенням, в якому вона просила суд: усунути перешкоди для неї у користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 , зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди в користуванні зазначеним приміщенням та вселити її у вказане житлове приміщення.

Зустрічний позов ОСОБА_3 обґрунтувала тим, що житловий будинок за спірною адресою є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_4 , яка є її рідною сестрою, а сама вона у березні 2019 року була зареєстрована у житловому будинку за згодою двох співвласників житлового будинку.

Вказувала, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (співвласники) в 2020 році, вона залишилась у вказаному приміщенні на прохання рідної сестри ОСОБА_4 , щоб допомагати їй доглядати двох її неповнолітніх дітей. У подальшому через конфліктну ситуацію сестра ОСОБА_4 разом з дітьми переїхала проживати до Республіки Молдова.

Разом з тим, позивачка ОСОБА_3 зазначала, що з 29 квітня 2020 року ОСОБА_1 почав перешкоджати їй проживати за спірною адресою, зламавши замки та замінив їх, встановив охоронну сигналізацію на житловий будинок й відмовився надати їй ключі від будинку.

Позивачка за зустрічним позовом зауважила, що її сестра, співвласниця житлового будинку за спірною адресою, категорично заперечує проти зняття її з реєстрації за цією адресою.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 жовтня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено повністю.

Усунуто перешкоди у користуванні житловим приміщенням ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 , зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди в користуванні зазначеним приміщенням.

Вселено ОСОБА_3 в житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1 681,60 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність фактичним обставинам справи, з посиланням на наступне.

Апелянт вказує, що судом не досліджено щоОСОБА_1 , на підставі Договору купівлі-продажу майнових прав, зареєстрованого права власності 29 березня 2016 року, належить спірний житловий будинок, а ОСОБА_3 хоч і зареєстрована у будинку з 15 березня 2019 року, однак з дня реєстрації жодного дня в будинку не мешкала, її речей в будинку немає. На підтвердження вказаного надавались заяви від сусідів та акти з місця мешкання, в яких зазначено, що ОСОБА_1 мешкає один.

Крім того, судом не досліджені й інші докази, які надані стороною позивача за первісним позовом, а саме: Витяг з ЄРДР по к/п № 0000039 від 24 квітня 2020 року, роздруківка відомостей про рух справи із офіційної електронної адреси, копія обвинувального акту відносно чоловіка відповідачки ОСОБА_5 , не досліджені і не надана оцінка доказам, таким як переписка ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , та роздруківка листа представника Федоренка О. про те що ОСОБА_4 не має наміру мешкати в Україні.

Зазначає, що натомість судом прийнято та покладено в основу оскаржуваного рішення декларацію ОСОБА_4 № 2-431 від 21 жовтня 2020 року про нібито підтвердження обставин, викладених в зустрічному позові, що не легалізована відповідно до чинного законодавства і не отримала відмітку про «Апостіль» цього документу, а тому не могла бути прийнята судом та долучена до матеріалів справи. Крім того, ОСОБА_4 не є учасником справи та не залучалась в якості третьої особи й за зустрічним позовом.

Не погоджується апелянт й з твердженням суду, що він перешкоджав мешканню в своєму невеликому будинку будь-якій особі, тому що ОСОБА_3 жодного дня не мешкала в ньому і ніколи не допомагала сім`ї ОСОБА_7 .

Представник ОСОБА_1 також посилається на те, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції вказує про наявність спору щодо майна між колишнім подружжям та надає оцінку обставинам справі про поділ майна, що не стосується предмету спору в даній справі.

Разом з тим, в апеляційній скарзі апелянт вказує, що після ухвалення оскаржуваного рішення йому по справі стало відомо про новий доказ, а саме по кримінальному провадженню № 0000039 від 24 квітня 2020 року стороною захисту ОСОБА_9 , долучено до матеріалів к/п ряд доказів, серед яких - Свідоцтво про шлюб та Договір оренди приміщення, який укладений ОСОБА_5 та власником майна. В самому Договорі від 13 лютого 2020 року зазначено, що орендар буде мешкати із дружиною ОСОБА_9 .

Апелянт вважає, що нові докази, які отримані ним вже після ухвалення рішення підлягають дослідженню, так як вони мають стосунок до справи і фактично спростовують обставини які наведені в зустрічному позові.

Враховуючи вказане вище, апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким первинний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити у повному обсязі.

На адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - Федоренко О.П. , відповідно до якого не погоджується з доводами апеляційної скарги, оскільки факт тривалого не проживання ОСОБА_3 в будинку підтверджується показами сусідів, що самі не проживають у вказаних ними будинках або які просто безпідставно стверджують про не проживання відповідачки за первісним позовом.

Наголошує, що особа, яка зареєстрована за певною адресою не повинна постійно проживати за такою адресою та це не буде підставою для визнання її такою, що втратила інтерес та право користування. А твердження апелянта, що ОСОБА_3 ніколи не проживала та не мала особистих речей у спірному будинку спростовуються показами іншого співвласника майна - ОСОБА_4 .

Вважає, що доводи апелянта про не вчинення ним перешкод у користуванні будинком їй та дружині спростовуються скаргою на дії слідчого Чабанівського ОП від 30 квітня 2020 року та відповіддю працівників поліції від 18 травня 2021 року №23, в якій вказано, що заміна замків та не допуск до будинку не є кримінальним проступком, але дає підстави для звернення до суду.

Саме через вказані факти ОСОБА_3 не проживає у спірному будинку та просить апеляційний суд відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги, а судове рішення залишити без змін.

При апеляційному розгляді справи представник позивача у справі ОСОБА_1 , адвокат Ляшенко І.І., підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити.

Представник відповідачки у справі ОСОБА_3 , адвокат Федоренко О.П., заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача у справі, представника відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що 24.04.2009 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, який було розірвано 25.11.2020, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями свідоцтва про шлюб та рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.11.2020 у справі № 369/14648/19.

Під час вказаного шлюбу ОСОБА_1 було набуто у власність житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу майнових прав, право власності на цей об`єкт зареєстровано 29.03.2016, номер запису про право власності 13994422, що вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

15.03.2019 ОСОБА_3 разом із ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та їх дітьми була зареєстрована за адресою вказаного житлового будинку як сестра дружини власника, що вбачається з відмітки у посвідці на постійне проживання ОСОБА_3 та з довідки виконавчого комітету Гатненської сільської ради № 330 від 20.05.2020.

Факт реєстрації відповідача за зустрічним позовом за спірною адресою підтверджуються також відповіддю відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області.

З огляду на декларацію, посвідчену нотаріусом Республіки Молдова за реєстровим № 2-431, від 21.10.2020 ОСОБА_4 підтвердила обставини, викладені у зустрічній позовній заяві.

З листа Чабанівського ВП Києво-Святошинського ВП ГУ НП в Київській області № 23/109/1008-03/20 від 18.05.2020 вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звертались 29.04.2020 до органів поліції щодо того, що 29.04.2020 ОСОБА_1 почав чинити перешкоди в користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: зламав замки в будинку та замінив їх на інші, встановив охоронну сигналізацію на будинок та не надає ключі від будинку.

З наданих суду доказів (роздруківки із сайту «Судова влада», копії ухвал суду та відзиву, звернення до органів поліції) вбачається, що між ОСОБА_1 та його колишньою дружиною ОСОБА_4 існує спір щодо права власності на житловий будинок за спірною адресою.

Сторони визнають той факт, що ОСОБА_3 є рідною сестрою колишньої дружини ОСОБА_1 .

Вирішуючи спір у вказаній справі та відмовляючи у задоволенні первісного позову і задовольняючи зустрічний позов у справі, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_3 була вселена до спірного житлового будинку та була зареєстрована за його адресою як член сім`ї ОСОБА_1 , як сестра його дружини, та відповідно набула права користування вказаним приміщенням на рівні із власником.

Також суд зазначив, що позивачем не доведений той факт, що до його звернення до суду ОСОБА_3 добровільно, за власним бажанням виселилася з житлового будинку за спірною адресою та більше там не проживає, її речі там відсутні, напроти відповідачкою у справі надано суду докази того, що ще до звернення ОСОБА_1 із позовом у цій справі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звертались із заявами до правоохоронних органів у зв`язку із тим, що позивач за первісним позовом чинить їм перешкоди у користуванні спірним житлом, а тому дійшов висновку, що ОСОБА_3 не з власної ініціативи не користується спірним житлом, а з тих підстав, що ОСОБА_1 чинить перешкоджає їй у цьому, та на цій підставі задовольнив зустрічний позов.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні первісного позову відповідає з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (стаття 9 ЖК Української РСР).

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із частиною четвертою статті 156 Житлового кодексу Української РСР(далі - ЖК УРСР), до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР. Положеннями частини другої статті 64 ЖК УРСР, передбачено, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц, провадження № 61-46621св18.

Верховний Суд зауважив, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Також відповідно до статтею 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно з частиною другою статі 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Обставин, які б свідчили про втрату відповідачкою ОСОБА_3 інтересу до спірної квартири судом не встановлено. Натомість суд першої інстанції встановив, що відповідач та дружина позивача у справі - ОСОБА_4 у квітні 2020 року до Чабанівського відділу поліції із зверненням з приводу чинення позивачем у справі ОСОБА_1 перешкод у користуванні відповідачкою у справі ОСОБА_3 житловим будинком АДРЕСА_1 . (а.с. 91, 126, 127).

Посилання апелянта на неврахування судом першої інстанції доказів не проживання відповідачкою у спірному житловому приміщенні, колегія суддів вважає безпідставними і такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Так, позивач звертаючись до суду із позовом про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в житловому будинку АДРЕСА_1 , обґрунтовував вимоги показами свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які ними дані письмово та завірені нотаріально.

Однак, дані докази не можуть бути визнанні належними, оскільки із даних письмових пояснень вбачається, що зазначені особи зареєстровані в інших областях і належних доказів щодо їх правомірного проживання у вказаних житлових приміщеннях не надано. Більш того, зазначені письмові пояснення не можуть бути визнанні належними доказами, оскільки особи, як свідки не попереджалися щодо відповідальності за дачу завідомо неправдивих показів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави у право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Пунктом 1 статті 8 Конвенції гарантовано кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009.). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 року у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, пункт 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір з урахуванням вище вказаних норм матеріального права, правових висновків Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, на підставі досліджених доказів, що містяться в матеріалах даної цивільної справи, дійшов вірного висновку, що відповідачка ОСОБА_3 не проживає у житловому будинку АДРЕСА_3 із поважних причин, що, відповідно, не тягне за собою наслідком визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням та, як наслідок, позбавлення права на житло. А також враховуючи, що позивач умисно чинить їй перешкоди у користуванні вказаним житловим приміщенням суд дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення зустрічного позову.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 02 червня 2022 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв