П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2022 року м. Київ

Справа № 758/3208/21

Провадження: № 22-ц/824/5327/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Вербової І.М., Нежури В.А.

секретар Івасенко І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та адвоката Піхотного Максима Дмитровича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Вторма юа»

на рішення Подільського районного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Головчака М.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вторма юа» про оформлення трудових відносин шляхом внесення записів у трудову книжку, стягнення заборгованості із заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він з 25 січня 2018 року був прийнятий на роботу в ТОВ «Вторма юа» на посаду директора з закупівель особисто керівником підприємства. Процес приймання його на роботу складався зі співбесіди, за результатами якої він був допущенний до фактичного виконання своїх обов`язків, а саме, йому було надано робоче місце. В той же день він подав заяву про прийняття його на роботу, однак, з ним не було укладено трудового договору, а трудову книжку йому згодом повернули. У своїй діяльності ОСОБА_1 був безпосередньо підпорядкований керівнику компанії, виконував його накази та розпорядження. Жодних підстав сумніватися в отриманих поясненнях у нього не виникало, оскільки він регулярно отримував заробітну плату на картковий рахунок, в розмірі, який був обговорений на співбесіді.Упродовж всього часу роботи в ТОВ «Вторма юа» він, ОСОБА_1 , виконував роботу, яка відповідала кваліфікації заступника директора із закупівель. У серпні 2020 року вінвиявив бажання звільнитися із займаної посади, про що повідомив керівництво, яке наполягало на відпрацюванні 14 днів, як передбачено чинним законодавством. В останній робочий день, а саме 01 вересня 2020 року, він попросив внести до його трудової книжки записи про прийняття на роботу та про звільнення, а також здійснити остаточний перерахунок заробітної плати, однак, йому було відмовлено з посиланням на те, що будь-які трудові відносини з ним не оформлювались. За наведених обставин, просив суд зобов`язати ТОВ «Вторма юа»оформити з ним, ОСОБА_1 , трудові відносини за період з 25.01.2018 року по 01.09.2020 року шляхом внесення до його трудової книжки запису про прийняття на роботу на посаду директора з закупівель та запису про звільнення за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України;стягнути з ТОВ «Вторма юа»на свою користь заборгованість із заробітної плати за два повні місяці: липень та серпень 2020 року в сумі 80 000 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2020 року по 02.11.2020 року в сумі 80 000 грн, моральну шкоду в сумі 10 000 грн.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 та адвокат Піхотній М.Д. в інтересах ТОВ «Вторма юа» подали апеляційні скарги.

ОСОБА_1 на обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції перш ніж застосувати до спірних правовідносин позовну давність, мав би з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Встановлення судом зазначених у позові фактів, зокрема, невиплати відповідачем заробітної плати, дає підстави для задоволення позову в частині стягнення заробітної плати. Посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову в частині позовних вимог про стягнення заробітної плати у розмірі 80 000 грн, а також моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

Адвокат Піхотний М.Д. в інтересах ТОВ «Вторма юа» в обґрунтування поданої ним апеляційної скарги посилався на те, що позивачем не доведено жодними доказами факту перебування в трудових відносинах з ТОВ «Вторма юа», тим більше, з 25.01.2018 року, виконання ним обов`язків, передбачених ст. 24 КЗпП, та підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку, подання заяв про прийняття на роботу та про звільнення, отримання заробітної плати. Обставини стосовно наявності порушення трудових прав позивача, які суд визнав встановленими, є недоведеними. До того ж, в порушення п. 1 ч. 4 ст. 265 ЦПК України у судовому рішення не зазначено на підставі яких доказів встановлені ці обставини. Вказані обставини свідчать про те, що у позові відмовлено у зв`язку з недоведеністю обставин, на які посилається позивач, а не у зв`язку із пропуском строку позовної давності. За наведених обставин, просив суд змінити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, виключивши з неї висновок суду про те, що позивач був обізнаний про порушення свого трудового права, проте з відповідними позовними вимогами, що є предметом розгляду у даній справі, звернувся лише 15 березня 2021 року, що свідчить про пропуск позивачем встановленого тримісячного строку для звернення із вказаним позовом до суду, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП.

Ухвалами Київського апеляційного суду 24 січня та 03 лютого 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 адвокат Піхотний М.Д. в інтересах ТОВ «Вторма юа» заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що наведені позивачем обставини у позовній заяві спростовують наявними в матеріалах справи доказами. Просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Адвокат Стегар О.М. в інтересах ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу адвоката Піхотного М.Д. в інтересах ТОВ «Вторма юа» зазначив, що надані позивачем докази у своїй сукупності свідчать про перебування ОСОБА_1 на посаді директора з закупівель ТОВ «Вторма юа», виконання ним на постійній основі роботи, притаманній займаній посаді, надання йому постійного робочого місця та забезпечення умов праці, отримання ним заробітної плати. Вважав, що суд першої інстанції недостатньо дослідив наявні в матеріалах справи докази, надані позивачем в обґрунтування позовних вимог. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В судовому ОСОБА_1 та його адвокат Стегар О.М. заперечували проти апеляційної скарги адвоката Піхотного М.Д. в інтересах ТОВ «Вторма юа», підтримали подану позивачем апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Адвокат Піхотний М.Д. в інтересах ТОВ «Вторма юа» просив задовольнити апеляційну скаргу відповідача з підстав, викладених у ній, а апеляційну скаргу позивача просив залишити без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга адвоката Піхотного М.Д. в інтересах ТОВ «Вторма юа» підлягає задоволенню.

Як убачається із матеріалів справи, 02.03.2020 року між ФОП ОСОБА_1 (продавцем) та ТОВ «Вторма юа» (покупцем) укладено договір купівлі-продажу вторинної сировини № 020320.

07.09.2020 року ОСОБА_1 на адресу ТОВ «Вторма юа» направлено вимогу щодо здійснення кінцевого розрахунку при звільненні з посади директора з закупівель ТОВ «Вторма юа».

Відповіддю ТОВ «Вторма юа» від 09.10.2020 року ОСОБА_1 відмовлено у виплаті заробітної плати у зв`язку не укладенням трудових відносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач звернувся з позовом із порушенням строку звернення до суду, передбаченого положеннями статті 233 КЗпП України.

Згідно положень ч.1 ст.233 КЗпП України у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до держаних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Разом з тим, у ч.2 цієї статті зазначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст ч.2 ст.233 КЗпП України слід дійти висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком (правова позиція Верховного Суду України у постаннові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16).

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 ркоу № 8-рп/2013 вказується, що «у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат».

Структура заробітної плати визначена ст.2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Аналіз позовної заяви свідчить, що позивач, окрім вимог про зобов`язання відповідача оформити з ним трудові відносини та стягнення середнього заробітку, просив суд стягнути з відповідача заробітну плату за останніх два місця роботи.

Однак, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач, окрім вимог про зобов`язання відповідача оформити з ним трудові відносини та стягнення середнього заробітку, просив суд стягнути з відповідача заробітну плату за останніх два місця роботи, та не врахував те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, не обмежується будь-яким строком, та як наслідок, дійшов помилкового висновку про відмову в позовних вимогам про стягнення заробітної плати у зв`язку з пропуском строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

За визначенням ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Отже, діяльність працівника в рамках трудового договору характеризується наступними правовими ознаками: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); не на свій страх і ризик, а шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.

Вказані ознаки трудового договору витікають як зі статей КЗпП, так і з спеціальних законів, що регулюють трудові відносини (зокрема Закону України "Про відпустки", Закону України "Про оплату праці", Закону України "Про колективні договори і угоди", Закону України "Про охорону праці").

Відповідно до статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; укладенні трудового договору в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні договору в письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім; при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», який набрав чинності 02 січня 2015 року, виключено частину четверту статті 24 КЗпП України, відповідно до якої трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

При цьому, суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема, виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків.

З огляду на вказані положення, позивач повинен був дотриматися умов, необхідних для укладення трудового договору, а саме скласти заяву про прийняття його на роботу, подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку тощо.

Встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу.

Подібні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 462/7621/15-ц (провадження № 61-10916св18).

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести

ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`активному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як убачається із матеріалів справи, позивачем не надано доказів того, що він складав заяву про прийняття його на роботу з 25 січня 2018 року, надавав відповідачу трудову книжку та інші документи, отримував наказ про прийняття на роботу, укладав з відповідачем трудовий договір.

Додані ОСОБА_1 до позовної заяви фото, скріншоти з листування, роздруківки з електронної пошти не можуть бути належним, достатнім та допустимим доказом на підтвердження допуску позивача до роботи в ТОВ «Вторма юа» в розумінні чинного законодавства. Окрім того, походження таких документів не відоме, встановити їх достовірність не є можливим, оскільки користувачі мессенджерів вправі вносити зміни текстових повідомлень, найменувань контактів тощо.

Не можуть бути доказом виникнення між позивачем та ТОВ «Вторма юа» трудових відносин і надані позивачем виписки з банківських карток на підтвердження існування між ним, позивачем, та ТОВ «Вторма Юа» трудових відносин, оскільки кошти на рахунок ОСОБА_1 надходили від фізичних осіб, а не від юридичної особи ТОВ «Вторма юа».

Окрім того, виписка з АТ КБ «Приват Банк» охоплює період з 20.10.2018 року по 22.08.2020 року, а виписка з АТ «Універсал Банк» - період з 10.02.2019 року по 31.08.2020 року, що не відповідає періоду, визначеному позивачем як праця в ТОВ «Вторма юа».

Більше того, окрім фізичних осіб, які є працівниками ТОВ «Вторма юа», на банківські картки позивача надходили кошти і від інших фізичних осіб, що не може беззаперечно свідчити, що вказані кошти перераховувались йому, ОСОБА_1 в якості заробітної плати за роботу в ТОВ «Вторма юа», а не в якості заробітку від власної підприємницької діяльності.

За відсутності хоча б одного фактору, з яким закон пов`язує виникнення трудових відносин, надані позивачем копії листів, направлених від його імені як директора ТОВ «Вторма юа» із закупівель, не можуть беззаперечно свідчити про існування між ОСОБА_1 та товариством саме трудових відносин.

Тим паче, згідно копій штатного розпису ТОВ «Вторма юа» та табелів обліку робочого часу, у ТОВ «Вторма юа» взагалі відсутня така посада як директор з закупівель.

Окрім того, слід відмітити, що електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа (ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»). Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, в тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги» (ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»). Отже, обов`язковим реквізитом електронного документа є електронний підпис автора або прирівняний до нього підпис.

Надані позивачем копії електронних документів не містять електронного підпису, що позбавляє можливості ідентифікувати відправника, а тому такі документи не є належними доказами виконання ОСОБА_1 трудових обов`язків на посаді директора з закупівель ТОВ «Вторма юа».

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, колегія суддів доходить висновку про те, що між позивачнм як фізичною особою та ТОВ «Вторма юа» не виникло трудових відносин, при цьому, позивач фактично усвідомлював відсутність оформлення трудових відносин з відповідачем, а отже й погодився з цим.

З матеріалів справи також убачається, що 02 березня 2020 року між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Вторма юа» було укладено договір купівлі-продажу № 020320, предметом якого є продаж та поставка вторинної сировини.

Зі змісту вказаного договору убачається, що ФОП ОСОБА_1 почав здійснювати свою діяльність з 19.10.2018 року (т. 3 а.с. 61-63).

Отже, з березня 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Вторма юа» виникли правовідносини в межах вже існуючої підприємницької діяльності позивача, які не є трудовими, а є конкретними строковими договірними відносинами на виконання наперед визначених послуг та здійснення оплати по факту виконаної роботи.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилався на те, що у трудових відносинах з ТОВ «Вторма юа» він перебував до серпня 2020 року, проте такі твердження є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 42 Конституції України, кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом, а ст. 43 Конституції визначено, що кожний громадянин України має право на працю, а також на створення державою умов для повного виконання цього права.

Самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою- підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності (п.п.14.1.226 п.14.1 ст.14 ПК України).

Працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону (п.п.14.1.195, п.14.1ст.14 ПК України).

Тобто, трудовий договір може укладатись роботодавцем із фізичною особою, а не з фізичною особою-підприємцем, що виключає існування між ОСОБА_1 та ТОВ «Вторма юа», принаймні, з жовтня 2018 року.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про те, що позивачем не доведено в розумінні чинного процесуального законодавства існування між ним та відповідачем трудових відносин, а тому заявлені позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення.

Суд першої інстанції по суті ухвалив правильне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, проте не звернув уваги на те, що звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, не обмежується будь-яким строком, та як наслідок, помилково відмовив у позові у зв`язку з пропуском строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на вищенаведене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу адвоката Піхотного Максима Дмитровича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Вторма юа» задовольнити.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в реакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 02 червня 2022 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді І.М. Вербова

В.А. Нежура