Постанова

Іменем України

18 травня 2022 року

м. Київ

справа № 369/12362/18

провадження № 61-22295св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 , правонаступником якої є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Грета Фінанс»,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінстрим»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Березовська Ольга Валеріївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступником якої є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Грета Фінанс», на постанову Київського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен Банк Аваль», банк), Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінстрим», про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позову посилалася на таке. 30 серпня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (далі - АППБ «Аваль»), правонаступником якого стало Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), а надалі - АТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 014/9441/74/44115, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 280 000,00 дол. США, а останній зобов`язався у строк до 30 серпня 2026 року повернути кредитору зазначену суму та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 12 % річних, комісію згідно з умовами договору та тарифами кредитора, а також виконати всі інші зобов`язання у порядку та у строки, визначені кредитним договором. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_2 30 серпня 2006 року укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. Предметом іпотеки за зазначеним договором є нерухоме майно - земельна ділянка та домоволодіння, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

15 вересня 2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний Індустріальний Банк» (далі - ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк») укладені договори відступлення права вимоги за зазначеними кредитним договором та договором іпотеки. 15 вересня 2017 року між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «Фінстрим» укладені договори відступлення права вимоги за зазначеними кредитним договором та договором іпотеки.

15 вересня 2017 року між ТОВ «Фінстрим» та ОСОБА_1 укладені договори відступлення права вимоги за зазначеними кредитним договором та договором іпотеки.

Відповідач ОСОБА_2 належним чином не виконував умови кредитного договору, у зв`язку з чим виникла заборгованість, розмір якої на момент відступлення права вимоги становив 46 736 929,94 грн. Вимогу про усунення порушень за кредитним договором відповідач отримав 28 квітня 2016 року, проте у тридцятиденний термін їх не усунув. Відповідно до пункту 5.5.1 договору іпотеки у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушених зобов`язань за цим або кредитним договором у встановлений іпотекодержателем строк, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки. У такому випадку цей договір, згідно зі статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку», вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, який у цьому випадку є правовстановлюючим документом. На підставі договору відступлення права вимоги за договором іпотеки ОСОБА_1 набула у власність нерухоме майно: житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки відповідач ОСОБА_2 не погодився на позасудовий спосіб погашення заборгованості, передбачений статтею 37 Закону України «Про іпотеку», та звернувся до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, зобов`язання за кредитним договором не виконані, позивачка просила позов задовольнити, зокрема, стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на її користь заборгованість за кредитним договором від 30 серпня 2006 року № 014/9441/74/44115 у розмірі 46 736 929,94 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 247 751,57 дол. США, що в еквіваленті становить 6 481 680,54 грн; заборгованості за відсотками - 241 551,60 дол. США, що в еквіваленті становить 6 319 476,82 грн; пені - 33 935 772,58 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 вересня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 247 751,57 дол. США, заборгованість за відсотками у розмірі 241 551,60 дол. США. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що боржник порушив умови договору щодо сплати кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, тому позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за тілом кредиту та відсотками підлягають задоволенню. Вимоги в частині стягнення пені суд визнав безпідставними, оскільки у матеріалах справи відсутні розрахунок заборгованості за пенею та правове обґрунтування її нарахування.

Постановою Київського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 вересня 2019 року скасовано. У задоволенні позову відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що положення статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя. У разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, а всі наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Оскільки позивачка набула право власності на спірне нерухоме майно шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку позасудового врегулювання на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі, суд першої інстанції, не застосувавши положення статті 36 Закону України «Про іпотеку», дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

На обґрунтування касаційної скарги посилалася на те, що у пункті 1.4 іпотечного договору зазначено, що предмет іпотеки оцінюється у розмірі 1 750 825 грн, водночас розмір позовних вимог становить 46 736 929,94 грн. Апеляційний суд не встановив усіх обставин справи, не перевірив розрахунок кредитної заборгованості, наданий позивачкою, не визначив, на покриття яких складових кредитної заборгованості та в якій сумі було здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки, та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову. Звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо сума, одержана від реалізації предмета іпотеки, не покриває вимоги іпотекодержателя, не свідчить про припинення договірних відносин, не звільняє боржника від відповідальності та не позбавляє кредитора права на отримання відповідних сум. Зобов`язання за кредитним договором не припинилося в силу його невиконання, а вартості набутого у власність предмета іпотеки не вистачило на погашення боргу у повному обсязі, тому кредитор за приписами статті 591 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та частини сьомої статті 47 Закону України «Про іпотеку» має право на стягнення суми, що не вистачає для погашення заборгованості.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали.

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2021 року замінено позивача ОСОБА_1 на її правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Грета Фінанас».

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2021 року касаційне провадження у цій справі зупиненодо закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/17048/17.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року розгляд справи № 910/17048/17 завершено.

Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2022 року поновлено провадження у цій справі та призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у грудні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Частиною першою статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволеннюз огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам постанова суду апеляційної інстанцій не відповідає.

Суди встановили, що 15 вересня 2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» укладені договори відступлення права вимоги за кредитним договором від 30 серпня 2006 року № 014/9441/74/44115 та договором іпотеки від 30 серпня 2006 року.

15 вересня 2017 року між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «Фінстрим» укладені договори відступлення права вимоги за вищевказаними кредитним договором та договором іпотеки.

15 вересня 2017 року між ТОВ «Фінстрим» та ОСОБА_1 укладені договори відступлення права вимоги за вищевказаними кредитним договором та договором іпотеки.

Відповідно до додатку № 1 до договору відступлення права вимоги від 15 вересня 2017 року, станом на 15 вересня 2017 року заборгованість боржника ОСОБА_2 перед первісним кредитором становить 489 303,17 дол. США та за пенею 33 935 772,58 грн та складається із заборгованості за кредитом - 247 751,57 дол. США, що в еквіваленті становить 6 481 680,54 грн; заборгованості за відсотками - 241 551,60 дол. США, що в еквіваленті становить 6 319 476,82 грн; заборгованості за пенею - 33 935 772,58 грн.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підтверджено, що 01 листопада 2017 року державним реєстратором Козловим Ю. В. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок та земельну ділянку, що були предметом іпотеки за договором іпотеки, укладеним з ОСОБА_2 , за ОСОБА_1 .

Підставою виникнення права власності ОСОБА_1 на вказане іпотечне майно зазначено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки (а. с. 33-34).

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що положення статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя. У разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, а усі наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Оскільки позивачка набула право власності на спірне нерухоме майно шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку позасудового врегулювання на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі, суд першої інстанції, не застосувавши положення статті 36 Закону України «Про іпотеку», дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором.

З таким висновком погодитись не можна з огляду на таке.

Судами встановлено, що спір у справі № 369/12362/18 виник у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 кредитних зобов`язань за кредитним договором від 30 серпня 2006 року № 014/9441/74/44115.

Виконання ОСОБА_2 кредитних зобов`язань за кредитним договором було забезпечено іпотекою, заставою нерухомого майна.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 кредитних зобов`язань, 01 листопада 2017 року позивачка вжила заходів до звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом набуття його у власність.

Зокрема, судами встановлено, що позивачкою було зареєстроване право власності на нерухоме майно, передане в іпотеку АППБ «Аваль» за іпотечним договором від 30 серпня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. за реєстровим № 2934з, а саме земельну ділянку та домоволодіння, загальною площею 430 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Водночас згідно з пунктом 3.1.8 іпотечного договору у випадках, якщо суми від продажу предмета іпотеки та суми від реалізації іншого майна, що буде заставленим в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, недостатньо для повного задоволення вимог іпотекодержателя, він має право в судовому порядку вимагати отримання суми, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна іпотекодавця.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції від 19 жовтня 2016 року) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції від 19 жовтня 2016 року) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

За змістом частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції від 19 жовтня 2016 року) іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент спірних правовідносин) після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Посилаючись на указану норму права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки у спірних правовідносинах мало місце позасудове врегулювання та звернення стягнення на предмет іпотеки, то вимоги позивачки про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволенню не підлягають.

Проте з таким висновком повністю погодитися не можна, оскільки суд апеляційної інстанції застосував зазначені норми матеріального права без урахування особливостей фактично встановлених обставини справи та інших норм права та умов кредитного договору, укладеного між банком та ОСОБА_2 .

У постанові від 22 лютого 2022 року у справа № 761/36873/18 (провадження № 14-121цс21) Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування норми права, що міститься в частині четвертій статті 36 Закону України «Про іпотеку», погодилася з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними в постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц (провадження № 61-22462св18) та від 20 листопада 2019 року у справі № 295/795/19 (провадження № 61-12137св19), про те, що в разі завершення позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями цього Закону всі наступні вимоги є недійсними.

Велика Палата Верховного Суду наголосила, що частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у відповідній редакції) вказує на недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання саме боржником основного зобов`язання після завершення позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, передане в іпотеку саме боржником, за відсутності інших забезпечувальних договорів.

Водночас, давши таке тлумачення згаданих норм матеріального права, Велика Палата Верховного Суду, звернула увагу на необхідність врахування при тлумаченні вказаних норм права принципу свободи договору як загальної засади цивільного законодавства, оскільки сторони є вільними при укладенні договору, що означає можливість забезпечення основного зобов`язання як у повному обсязі, так і в його частині відповідно до умов забезпечувального правочину, а кредитор при укладенні іпотечного договору не позбавлений можливості оцінити всі звичайні ризики, у тому числі і вірогідність того, що за рахунок вартості іпотечного майна (як забезпечувального правочину) не буде забезпечено основне зобов`язання в повному обсязі.

Велика Палата Верховного Суду зазначила таке. Частина третя статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо це заборонено, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Частина четверта статті 591 ЦК України додатково вказує, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, керуючись принципом свободи договору, сторони можуть відступити від положень як статті 36 Закону України «Про іпотеку», так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета іпотеки. Якщо такого відступу від положень цивільного законодавства не було здійснено за договором, кредитор не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення та стягувати різницю між сумою зобов`язання та вартістю предмета іпотеки.

Суд апеляційної інстанції у цій справі, правильно зазначивши, що за загальним правилом застосування положень статті 36 Закону України «Про іпотеку» завершення позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», має наслідком припинення основного зобов`язання, не врахував, що при укладенні іпотечного договору його сторони по суті відступити від положень статті 36 Закону України «Про іпотеку». Зокрема, згідно з пунктом 3.1.8 іпотечного договору сторони договору передбачили, що у випадках, якщо суми від продажу предмета іпотеки та суми від реалізації іншого майна, що буде заставленим в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, недостатньо для повного задоволення вимог іпотекодержателя, він має право в судовому порядку вимагати отримання суми, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна іпотекодавця.

З урахуванням наведеного висновки суду апеляційної інстанції про наявність підстав для відмови у позові з мотивів недійсності вимог позивачки про стягнення заборгованості за кредитним договором є передчасними.

За змістом частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент спірних правовідносин) умовою недійсності наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є саме завершення позасудового врегулювання між сторонами спірних правовідносин.

Водночас, як встановлено у справі, станом на час пред`явлення позову у цій справі завершення позасудового врегулювання між сторонами спірних правовідносин не відбулося, оскільки відповідач ОСОБА_2 оспорював його результати.

Як стверджував відповідач позивачка без його відома, не дотримуючись відповідної досудової процедури, звернула стягнення на предмет іпотеки, з чим він не погоджувався.

У зв`язку з такими діями позивачки відповідач ініціював судовий спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання незаконними та скасування рішень і записів про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

Про наявність спору з приводу звернення стягнення на предмет іпотеки свідчать судові рішення у справі № 369/11811/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , державного реєстратора Київської обласної філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» (далі - КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу») Козлова Ю. В. про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання незаконними та скасування рішень і записів про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

Так, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Козлова Ю. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 01 листопада 2017 року, індексний номер: 37885508. Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Козлова Ю. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 01 листопада 2017 року, індексний номер: 37886899. Скасовано запис про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно, а саме земельну ділянку, кадастровий номер: :02:0005, площею 0,1494 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який внесено на підставі рішення державного реєстратора КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Козлова Ю. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 01 листопада 2017 року, індексний номер: 37885508. Скасовано запис про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно, а саме житловий будинок, загальною площею 430,2 кв. м, житловою площею 160 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з Державного реєстру прав на нерухоме майно, який внесено на підставі рішення державного реєстратора КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Козлова Ю. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 01 листопада 2017 року, індексний номер: 37886899. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,1494 га, кадастровий номер :02:006:0005, із цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 житловий будинок, загальною площею 430,2 кв. м, житловою площею 160 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У іншій частині вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки встановив, що ОСОБА_1 не надсилала ОСОБА_2 вимогу про виконання зобов`язань за кредитним та іпотечним договорами, що є порушенням вимог пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок державної реєстрації).

Постановою Київського апеляційного суду від 09 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2018 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що дії ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо направлення ОСОБА_2 вимоги про необхідність виконання зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки є дійсними для ОСОБА_1 як нового кредитора. Чинним законодавством України не передбачено повторне надіслання вимоги у зв`язку з відступленням права вимоги за основним договором та договором забезпечення, не встановлено також терміну дії надісланої вимоги, тобто граничний термін звернення стягнення після надіслання та отримання вимоги. За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що така вимога стосувалась прав та обов`язків виключно ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та не може стосуватись нових кредиторів, не ґрунтується на приписах закону.

Оскільки позивач не вчинив дії щодо погашення заборгованості, а матеріалами справи підтверджено сплив 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя, ОСОБА_1 як новий кредитор не порушила вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» та пункту 61 Порядку державної реєстрації.

Установивши, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, ОСОБА_1 надала державному реєстратору передбачені Порядком державної реєстрації документи, а підстав для відмови у державній реєстрації, передбачених частиною першою статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» немає, суд апеляційної інстанції вважав, що державна реєстрація права власності предмета іпотеки за ОСОБА_1 проведена з дотриманням норм законодавства України.

Водночас постановою Верховного Суду від 13 січня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 січня 2019 року скасовано, увалено нове рішення. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання незаконними та скасування рішень і записів про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно задоволено частково. Визнано незаконними дії ОСОБА_1 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на земельну ділянку, кадастровий номер :02:006:0005, площею 0,1494 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, та на житловий будинок, загальною площею 430,2 кв. м, житловою площею 160 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано незаконними дії ОСОБА_1 щодо реєстрації права власності на земельну ділянку, кадастровий номер :02:006:0005, площею 0,1494 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, та житловий будинок, загальною площею 430,2 кв. м, житловою площею 160 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Скасовано запис про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно, а саме земельну ділянку, кадастровий номер: :02:006:0005, площею 0,1494 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який внесено на підставі рішення державного реєстратора КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Козлова Ю. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 01 листопада 2017 року, індексний номер: 37885508. Скасовано запис про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно, а саме житловий будинок, загальною площею 430,2 кв. м, житловою площею 160 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з Державного реєстру прав на нерухоме майно, який внесено на підставі рішення державного реєстратора КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Козлова Ю. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 01 листопада 2017 року, індексний номер: 37886899. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер: :02:006:0005, площею 0,1494 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 житловий будинок, загальною площею 430,2 кв. м, житловою площею 160 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні позову ОСОБА_2 до державного реєстратора Київської обласної філії КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Козлова Ю. В. про визнання незаконними та скасування рішень і записів про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно відмовлено.

У вказаній справі Верховний Суд виснував, що дії ОСОБА_1 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, - належні ОСОБА_2 земельну ділянку та житловий будинок, є незаконними, правових підстав для здійснення державної реєстрації указаного нерухомого майна за ОСОБА_1 немає.

Звертаючись з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у цій справі,ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач ОСОБА_2 не погодився з передачею позивачці в порядку позасудової процедури предмета іпотеки, оскаржив її у судовому порядку, про що свідчить рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2018 року у справі № 369/11811/17.

За загальним правилом обґрунтованість позову визначається станом на момент його пред`явлення.

Отже, на час пред`явлення позову у цій справі сторони, у розумінні частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент спірних правовідносин), не завершили позасудового врегулювання щодо виконання відповідачем ОСОБА_2 умов кредитного договору, що давало ОСОБА_1 підстави для пред`явлення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Про незавершення сторонами відповідногопозасудового врегулювання свідчить також подальше оскарження рішення судів першої та апеляційної інстанцій в апеляційному та касаційному порядку відповідно.

Указаного суд апеляційної інстанції не врахував та помилково виходив з того, що підставою для відмови у позові є набуття позивачкою права власності на спірне нерухоме майно шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку позасудового врегулювання на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

Верховний Суд також бере до уваги, що остаточним судовим рішення у справі № 369/11811/17, зокрема постановою Верховного Суду від 13 січня 2021 року, зазначений позов ОСОБА_2 задоволено.

Отже, на час перегляду цієї справи у касаційному порядку позасудове врегулювання сторонами сплати відповідачем ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором відсутнє.

Таким чином, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з огляду на неправильне застосування норм матеріального права.

Судом апеляційної інстанції також порушено норми процесуального права, які є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

На обґрунтування апеляційної скарги відповідач ОСОБА_2 , крім доводів, які проаналізував суд апеляційної інстанції, посилався на те, що договір уступки права вимоги, укладений між ТОВ «Фінстрим» та ОСОБА_1 , за своєю правовою природою відноситься до договору факторингу, а зважаючи на його суб`єктний склад, він є нікчемним, суд першої інстанції не дослідив докази, що стосуються переходу права вимоги до нового кредитора, та не дав їм належної правової оцінки.

Також зазначав, що 25 травня 2011 року було вчинено виконавчий напис, що підтверджує зміну кредитором строку виконання основного зобов`язання. З огляду на те, що строк виконання основного зобов`язання наступив ще у 2011 році, а позов про стягнення заборгованості пред`явлено у 2018 році, тобто після спливу позовної давності, суд першої інстанції не застосував наслідків спливу позовної давності.

Водночас суд апеляційної інстанції не переглянув рішення суду першої інстанції в межах зазначених доводів, не дослідив докази, на які посилався скаржник ОСОБА_2 , в тому числі щодо спливу позовної давності та його наслідків, обмежившись помилковим твердженням про те, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції положень статей 517, 1079, 1083 ЦК України, а також норм статей 256, 261, 267 ЦК України правового значення не мають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи апеляційному суду необхідно переглянути рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, повно та всебічно дослідити обставини справи, дати належну оцінку доказам у справі, їх належності та допустимості, доводам та запереченням сторін, ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за результатами касаційного перегляду оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступником якої є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Грета Фінанс», задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко