ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2022 року Фастівський міськрайонний суд Київської області

в складі:

головуючого судді: Осаулової Н.А.,

за участю секретаря: М`ячикової І.В.,

з участі: позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Фастів в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Регіональної філії «Південно-західна залізниця» виробничий підрозділ Козятинська дирекція залізничних перевезень про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, -

встановив:

У грудні 2022 року позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просила суд визнати протиправним та скасувати Наказ № 876/06 Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» виробничий підрозділ Козятинської дирекції залізничних перевезень АТ «Укрзалізниця» від 09 грудня 2021 року про відсторонення від роботи та зобов`язати відповідача виплатити позивачу середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з часу відсторонення до часу фактичного виконання цього рішення.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 грудня 2021 року у даній справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено справу до судового засідання.

Відповідно до ч. 11 ст. 187 ЦПК України суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Так, судом після відкриття провадження у справі встановлено, що дана позовна заява подана без додержання вимог ст. 177 ЦПК України, а саме позивачем не сплачено судовий збір.

Протокольною ухвалою суду від 23 лютого 2022 року вищевказану позовну заяву було залишено без руху та надано відповідачу строк для усунення недоліків терміном 10 (десять) днів для сплати судового збору.

В судовому засіданні позивач зазначила, що недоліки вказані в протокольній ухвалі вона не усунула, оскільки вважає, що позивачі за подання вказаної заяви судовий збір не сплачують, відповідно до ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».

Представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що відповідно до ст.5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовної заяви про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, а позивач висуває вимоги про скасування наказу про відсторонення. Тому просила суд повернути позовну заяву, оскільки у встановлені судом строки позивачем недоліки не усунуто.

Суд, з`ясувавши думку учасників справи, вивчивши матеріали цивільної справи, прийшов до наступного висновку.

Так, при звернення до суду з даним позовом, позивач вказувала на те, що вона звільнена від сплати судового збору згідно статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з яким від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Між тим, що стосується звільнення позивача від сплати судового збору, з підстав вказаних позивачем у позовній заяві, слід зазначити наступне.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір», цей Закон визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору. Отже, саме Закон України №3674-VI є спеціальним законом, який визначає порядок сплати та звільнення від сплати судового збору та має пріоритет застосування у даних правовідносинах.

Так, статтею 5 Закону №3674-VI, чинного з 01.09.2015, закріплено перелік осіб, які звільнені від сплати судового збору під час розгляду справи у всіх судових інстанціях. Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 вказаного Закону від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі: 1) у справах про стягнення заробітної плати; 2) поновлення на роботі.

Як слідує зі змісту позовної заяви та наведених мотивів позивачем, останньою оспорюється наказ відповідача №876/06 від 09 грудня 2021 про відсторонення позивача від роботи на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати, тобто позивачем фактично порушується питання про допуск до виконання своїх трудових обов`язків, адже позивача не було звільнено із займаної посади, а лише відсторонено.

Таким чином, позивачем у позовній заяві об`єднано дві вимоги:

1) немайнового характеру про визнання протиправним та скасування наказу № 876/06 від 09 грудня 2021 р. Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» виробничий підрозділ Козятинської дирекції залізничних перевезень АТ «Укрзалізниця» в частині відсторонення позивача, до моменту усунення причини відсторонення.

2) майнового характеру зобов`язання Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» виробничий підрозділ Козятинської дирекції залізничних перевезень АТ «Укрзалізниця»виплатити позивачу середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з часу відсторонення 09 грудня 2021 року до часу фактичного виконання судового рішення, обрахованої відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року.

Враховуючи наведене, позивач звільняється від сплати судового збору щодо вимог про стягнення заробітної плати. Проте, не звільняється від його сплати щодо вимог про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи, оскільки такі вимоги не тотожні поновленню на роботі звільненого працівника, при пред`явленні яких позивач звільняється від сплати судового збору.

Отже, заявлена позивачем вимога про визнання протиправним та скасування наказу від листопада 2021 року № 876/06 про відсторонення від роботи не відноситься до тих, за якими від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до частини 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання позовної заяви немайнового характеру - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно Закону України «Про державний бюджет» станом на 01 січня 2021 року, який був чинний на момент звернення позивача до суду з даним позовом, розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 2270 грн. 00 коп..

У відповідності до перерахунку до розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судовий збір за подання позовної заяви не майнового характеру фізичною особою складає 908 грн. 00 коп., але не більше 11350,00 грн., а за подання позовної заяви майнового характеру 1 відсоток від ціни позову.

Отже, позивачу необхідно було сплатити судовий збір за поданою позовною заявою у встановленому законом розмірі за вимогою немайнового характеру, а саме в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 908,00 грн., про що надати суду відповідні докази.

При цьому слід зауважити, що залишення позовної заяви без руху не є обмеженням права позивача на доступ до правосуддя.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах. У той же час, гарантією реалізації права на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя є встановлення законом помірного судового збору для осіб, які звертаються до суду.

У зв`язку із цим при здійсненні правосуддя суди повинні вирішувати питання, пов`язані з судовими витратами у чіткій відповідності до Закону України «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересам позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Крім цього, прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, сформульованою, зокрема, в рішеннях від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (пункт 27), від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 31), в яких зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою; регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Так, судом встановлено та підтверджено в судовому засідання самою позивачкою ОСОБА_1 , що остання вимоги протокольної ухвали суду від 23 лютого 2022 року не виконала, судовий збір у розмірі 908,00 грн. не сплатила, оскільки вважає, що вона звільняється від сплати судового збору.

Відповідно до ч. 13 ст. 187 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 257 ЦПК України провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

За даних обставин, враховуючи, що позивач в установлений законом строк недоліки вказані в протокольній ухвалі суду від 23 лютого 2022 року не усунула, суд вважає за необхідне залишити позовну заяву без розгляду.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 257 ЦПК України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутись до суду повторно.

Керуючись ст. ст. 187, 257, 259, 260, 354 ЦПК України, суд,-

постановив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Регіональної філії «Південно-західна залізниця» виробничий підрозділ Козятинська дирекція залізничних перевезень про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи -залишити без розгляду.

Роз`яснити позивачу право на повторне звернення до суду після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду відповідно до статей 354-355 Цивільного процесуального кодексу України.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строків на апеляційне оскарження, або після перегляду в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя: Н.А. Осаулова

Повний текст ухвали виготовлено 01.06.2022 р.