Новосанжарський районний суд Полтавської області
Справа № 542/1908/21
Номер провадження № 2/542/74/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2022 року смт Нові Санжари

Новосанжарський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Шарової-Айдаєвої О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання - Рибки Ю.О.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в смт Нові Санжари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком,

В С Т А Н О В И В :

09 грудня 2021 року ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Новосанжарського районного суду Полтавської області з позовною заявою до ОСОБА_2 (надалі також - відповідач, ОСОБА_2 ), в якій просила: позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , права користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

15 грудня 2021 року до вирішення судом питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, ОСОБА_3 подала уточнену позовну заяву, в якій просила: визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 20 грудня 2021 року вказана позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання (а.с. 15).

Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 17 січня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 20).

Аргументи учасників справи

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що їй, ОСОБА_1 , на праві власності належить будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На даний час у вищезазначеному будинку зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2 , який фактично з моменту розірвання шлюбу, а саме: з 2013 року, в зазначеному будинку не проживає. Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач відмовляється. З огляду на викладене, позивач звернулась до суду із відповідним позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком.

Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 20 грудня 2021 року про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачу надавався строк для надання до суду відзиву на позов разом з усіма доказами.

Відповідач правом надати відзив на позовну заяву не скористався, копія ухвали направлялась на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача та була ним отримана (а.с. 17), з огляду на що суд прийшов до висновку про можливість вирішити спір за наявними матеріалами.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував.

Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача, здійснивши допит свідка ОСОБА_4 , вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Обставини справи, встановлені судом

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серії НОВ № 123240 від 05 грудня 2019 року вбачається, що позивачка успадкувала майно після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 матері ОСОБА_5 . Спадщина складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 4).

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 06 вересня 2013 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано 06 вересня 2013 року, про що складено відповідний актовий запис № 27 (а.с. 5).

ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Новосанжарської селищної ради № 374 від 17.12.2021 (а.с. 14).

Оскільки позивачка є власником вказаного будинку, а відповідач у такому будинку не прождиває більше ніж протягом року, вона звернулась до суду із вимогою про визнання відповідача, який зареєстрований, але не проживає у вказаному будинку, таким, що втратив право користування житловим будинком, з метою усунення порушень свого права власності.

Надаючи оцінку вимогам позивача, суд виходить з наступного.

Норми права, які підлягають застосуванню

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами частини 1 статті 264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 72 Житлового кодексу УРСР, визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до статті 71 Житлового кодексу УРСР передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно зі статтею 109 Житлового кодексу УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

При розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із статтею 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги, суд враховує також роз`яснення, викладені у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України в розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, за змістом яких члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Висновки щодо правозастосування

Надаючи оцінку дослідженим обставинам справи та викладеним нормам права, суд приходить до наступних висновків.

Позивачем пояснено, що відповідач ОСОБА_2 являється її колишнім чоловіком.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач, зареєстрований за вказаною адресою, однак фактично не проживає у будинку за такою адресою з моменту розірвання шлюбу між сторонами, тобто з 2013 року, що є більше ніж вісім років.

ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

Позивачкою зазначено, що ОСОБА_2 зареєструвався за її згодою у відповідному будинку, однак з моменту розірвання шлюбу не проживав за даною адресою.

Вказані обставини підтверджені відповідачем в судовому засіданні.

Допитана в якості свідка гр. ОСОБА_4 , повідомила, що є знайомою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Той факт, що відповідач не проживає з ОСОБА_1 за своєю зареєстрованої адресою, підтвердила. Достеменно їй відомо, що відповідач не проживає у житловому будинку, що належить позивачці, більше шести місяців. Інших обставин свідок не повідомила.

Причин, які вказували на поважність причин не проживання відповідача у вказаному будинку, судом не встановлено, відповідачем не наведено.

Підстави вважати, що позивачка чинить перешкоди відповідачу у користуванні житловим приміщенням, чи існують інші поважні причини не проживання відповідача у спірному будинку відсутні.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що позивачем надано достатні, належні та допустимі докази на підтвердження факту, що відповідач не проживає у спірному житловому будинку більше року без поважних причин.

Водночас, відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які спростовують встановлені судом обставини.

Реєстрація ОСОБА_2 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 обмежує позивачку у володінні та користуванні відповідним будинком.

Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивачки ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , підлягають задоволенню.

Отже, позов необхідно задовольнити.

Розподіл судових витрат

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про задоволення позову у повному обсязі, з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню 908 грн (дев`ятсот вісім гривень) судового збору.

На підставі викладеного, керуючись статтями 263-265, 268 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , понесені витрати зі сплати судового збору в сумі 908 грн 00 коп. (дев`ятсот вісім гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи до Полтавського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_3 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_2 .

Повний текст рішення виготовлений 25 січня 2022 року.

Суддя О.О. Шарова-Айдаєва