Справа №705/1317/19
2/705/280/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 року м. Умань

Уманський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Єщенко О.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Щербакової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності та розподіл спільної сумісної власності подружжя,

ВСТАНОВИВ:

20.03.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, в якому просив: визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 ; стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , понесені судові витрати у розмірі 10780 грн, з яких 780 грн оплата судового збору, 10000 грн понесені витрати на правничу допомогу.

В обґрунтування позову посилався на те, що 28.11.2004 між сторонами було укладено шлюб. Однак спільне подружнє життя між ними не склалося, на розгляді в суді перебуває справа про розірвання шлюбу. 16.03.2010, будучи в зареєстрованому шлюбі, він за свої власні кошти на підставі договору купівлі-продажу квартири придбав квартиру АДРЕСА_1 . Кошти на купівлю квартири належали йому особисто, оскільки були отримані ним від продажу належної йому квартири АДРЕСА_2 . Будь-якого відношення до коштів, за які ним було придбано спірну квартиру, відповідач не має. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

18.07.2019 відповідач ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання права власності та розподіл спільної сумісної власності подружжя, в якій просила: визнати за нею ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 43,6 кв.м., у тому числі житлова - 28,8 кв.м., яка складається з приміщень зазначених цифрами 4 та 5: підсобних приміщень два коридори № 1,24 та № 1; кухні № 2; санвузла № 3; у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним право особистої приватної власності на кв. АДРЕСА_1 відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування зустрічного позову посилалась на те, що з ОСОБА_1 вони одружились 27.11.2004. У шлюбі у них народилось двоє дітей дочки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . З осені 2018 їх сімейні стосунки розладились, відповідач перестав піклуватись про сім`ю. Вони проживають разом у квартирі АДРЕСА_1 , але турботи про виховання та утримання дітей він не проявляє, в зимовий період року відмовився оплачувати комунальні послуги. Іншого житла, окрім цієї квартири, вони не мають. Ним було винесено в її відсутність частину речей. Крім того, відповідач не сплачує аліменти за рішенням суду, тому має заборгованість. На час укладення шлюбу відповідач мав у приватній власності подаровану його батьками однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . У 2010 році дана квартира була замалою для їх сім`ї, тому вони вирішили придбати більшу квартиру. Для її придбання відповідач продав свою квартиру, решту коштів були докладені з допомоги після народження дочок від Держави в сумі 43262,76 грн, позичені її матір`ю у знайомого в розмірі 8 тисяч доларів США, та спільно ними зароблені під час перебування у шлюбі в сумі 35000 грн. Дана придбана ними двокімнатна квартира коштувала 25000 доларів США. В цілях сплати невеликого податку при купівлі-продажу квартири було рекомендовано нотаріусом вказати інвентаризаційну вартість квартири 49382 гривні. На той час сума в гривнях, яку вони заплатили фактично за квартиру, це 200000 гривень. Вона не була при продажі ОСОБА_1 власної квартири, тому, можливо, його твердження за скільки він продав квартиру відповідає дійсності. 27.11.2018 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, декілька разів звертався до поліції зі скаргами стосовно неї про заволодіння його майном, виганяв її з дітьми на вулицю з квартири та в січні 2019 року був притягнутий до адміністративної відповідальності за насилля в сім`ї. Перед розірванням шлюбу вони з відповідачем не змогли домовитись про добровільний поділ спільного майна. Виходячи з того, що після розірвання їх стосунків ОСОБА_1 спочатку зовсім не надавав ніякої матеріальної допомоги на утримання їх спільних малолітніх дочок, які постійно проживають разом з нею, а на даний час стягнення аліментів відбувається в розмірі 30 % від прожиткового мінімуму відповідного віку дітей, що явно недостатньо на даний час для повноцінного матеріального утримання та всебічного розвитку дочок, вона вважає за можливе відступити від правила рівності часток та виділити на її користь кімнату під № 4, а в загальному користуванні вважати: коридори під літерами № 1, №1 -24, кухню № 2, санвузол № 3. Тому ОСОБА_2 вказала, що категорично заперечує щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 по питанню визнання за ним права особистої приватної власності на спірну квартиру. Щодо відшкодування ОСОБА_1 судових витрат, то вона не погоджується їх виплачувати, оскільки в позовних матеріалах не міститься квитанції про їх оплату, а навіть якщо він її додасть, то вона вважає всі його вимоги протизаконними і такими, що не можуть бути задоволені, оскільки тепер вона змушена утримувати трьох дітей, аліментів ще не отримувала і не має постійного доходу.

Ухвалою від 27.09.2019 прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності та розподіл спільної сумісної власності подружжя, до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю. Вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

22.10.2019 позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 подано до суду заперечення на зустрічну позовну заяву, в якому він просив суд відмовити у задоволенні позовних заяв ОСОБА_2 щодо визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Усі твердження позивача за зустрічним позовом є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності. Він проживає та працює в м. Києві, вкрай рідко з`являється в спірній квартирі, а коли приїжджає, то позивач завжди провокує його на сварки та сімейні скандали. Позивач не надає йому можливість спілкуватися з дітьми. Він допомагає дітям, як з лікуванням, так і з канцтоварами та потрібними речами для школи. Щодо аргументів позивача стосовно спільної сумісної власності спірної квартири зазначив, що спірна квартира була придбана за кошти, які він отримав від продажу подарованої йому квартири АДРЕСА_2 . Сума, яку він отримав за договором складала 57222,00 грн. Квартира АДРЕСА_1 , за договором купівлі-продажу становить 49382,00 грн. Відтак, з цих вчинюваних ним правочинів вбачається, що за кошти, отримані ним від продажу однокімнатної квартири, він придбав двокімнатну квартиру. Більше того, якщо поглянути на ціну договору, у нього ще залишилися кошти, які він витратив на заміну старих вікон та дверей придбаної квартири. На момент купівлі спірної квартири ні він, ні позивач не працювали. Відтак, жодних фінансових доходів, окрім коштів, що надходили на утримання їх дітей від держави, вони не отримували. Зрозуміло, що всі ці фінансові надходження їх сім`я витрачала на проживання, харчування та потреби сім`ї. Доводи позивача щодо того, що її батьки надали їм 8 тисяч доларів, не відповідають дійсності, оскільки відповідач для підтвердження своєї інформації не надала суду письмових доказів ані про отримання цих коштів, ані про повернення їх цій особі, а відтак сумніви щодо їх надуманості є очевидними. Розбіжності у судженнях позивача за зустрічним позовом щодо сум зібраних ними коштів надають підставу стверджувати про надуманість та необґрунтованість цих сум з її боку. Враховуючи те, що відповідач не надала жодного належного доказу про отримані кошти, ОСОБА_1 вважає, що спірна квартира придбана за його власні кошти. Тому він заперечує проти вимог, заявлених у позовній заяві про визнання права та розподіл спільної сумісної власності подружжя. Крім того, ОСОБА_2 має у власності квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , про що навмисно не повідомляє суд і стверджує, що їй з дітьми немає де жити.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, 16.05.2022 надіслав на електронну адресу суду клопотання, в якому просив суд провести розгляд справи без його участі та прийняти рішення, в якому задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Вважає свої вимоги обґрунтованими, такими, що відповідають дійсності. Зазначив, що позовні вимоги за зустрічним позовом він не визнає та просить суд залишити зустрічний позов без розгляду.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 у судові засідання 05.08.2021, 01.10.2021 не з`явилась, про день та час судового розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку (судові повідомлення направлялися рекомендованим поштовим повідомленням на адресу, зазначену як у первісній позовній заяві, так і в зустрічній позовній заяві, яка є аналогічною), причин неявки до суду не повідомила, повідомлень про розгляд справи без її участі до суду не подала. При цьому 01.10.2021 мала місце повторна неявка ОСОБА_2 , а саме друга поспіль. Однак вважаючи, що нез`явлення ОСОБА_2 перешкоджає розгляду справу, судом було відкладено судовий розгляд.

Проте 10.02.2022 та 19.05.2022 ОСОБА_2 вкотре не з`явилась до суду, про день та час судового розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, причин неявки до суду не повідомила, повідомлень про розгляд справи без її участі до суду не подала.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України).

При цьому суд бере до уваги, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що позивач, як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. У рішенні Європейського Суду від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» зазначено, що сторони вживають заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Рішенням Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка заявника. Так, суд покладає на заявника лише обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання. Одним із таких прикладів, коли поведінка заявників стала однією з причин затягування розгляду справи, є рішення Європейського суду з прав людини «Чікоста і Віола проти Італії». У рішеннях від 28 жовтня 1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Вказаними рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Як убачається з матеріалів справи, у зв`язку з неявкою відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом розгляд справи неодноразово відкладався, що стало однією з основних причин тривалого слухання такої. При цьому вказаний учасник справи ОСОБА_2 під час перебування справи у провадженні цього складу суду жодного разу не повідомляла суд про неможливість неявки у судове засідання з тих чи інших причин, а також не подавала заяви про розгляд справи за її відсутності.

Наведені вище обставини, в своїй сукупності, свідчать про недобросовісність здійснення ОСОБА_2 своїх процесуальних прав та їх зловживання.

Зважаючи на викладене, виходячи з вимог п. 3 ч.1 ст. 257 ЦПК України, яка визначає наслідки повторної неявки позивача, беручи до уваги те, що від ОСОБА_2 не надійшла до суду заява про розгляд справи в її відсутності, враховуючи норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, суд доходить висновку, що є всі підстави для залишення зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності та розподіл спільної сумісної власності подружжя без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивача за зустрічним позовом на розгляд справи. У зв`язку з наведеним залишення позову без розгляду, як це передбачено законом, а саме п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду. Суд роз`яснює позивачу, що відповідно до ч. 2 ст. 257 ЦПК України особа, заяву якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Дослідивши письмові докази первісної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, суд встановив такі факти, відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків.

Відповідно до договору дарування від 09.06.2003, посвідченого завідуючим Уманською міською державною нотаріальною конторою Копиловим В.І., ОСОБА_1 прийняв в дар від ОСОБА_5 належну дарувателю на праві приватної власності квартиру за АДРЕСА_2 . Зазначене підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 929788 від 05.07.2003.

Відповідно до довідки Уманської міської державної нотаріальної контори за вих. № 1989/01-16 від 22.11.2018 державна нотаріальна контора повідомила ОСОБА_1 , що 16.03.2010 за р.№2-1109 державним нотаріусом Кравчук Т.І. посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_6 (покупець) за 57222,00 гривень.

ОСОБА_1 є власником квартири, що розташована в АДРЕСА_5 , що підтверджується: договором купівлі-продажу квартири від 16.03.2010, посвідченим державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Кравчук Т.І.; Витягом з Державного реєстру правочинів № 8333638 від 16.03.2010; Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 25916725 від 20.04.2010.

Відповідно до вищезазначеного договору купівлі-продажу квартири від 16.03.2010 продавець ОСОБА_7 продав ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 за 49382,00 гривень.

Відповідно до розпорядження № 16-р від 19.02.2016 «Про перейменування вулиць та провулків міста Умані» вулицю Страйгородського перейменовано на вулицю Скоропадського.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 Сімейного кодексу України (далі СК України), відповідно до пунктів1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У статті 70 Сімейного кодексу України зазначено, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказано, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18).

При вирішенні переданого на розгляд суду спору за позовом, у контексті із заявленими позовними вимогами ОСОБА_1 , доказуванню підлягають обставини щодо можливості визнання об`єкта нерухомого майна квартири за адресою: АДРЕСА_5 особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Твердження відповідача у справі за первісним позовом ОСОБА_2 про те, що спірну квартиру було придбано за 25000 тисяч доларів США, що еквівалентно 200000 гривень, суд не бере до уваги, оскільки доходів сторін, які б свідчили про можливість купівлі-продажу квартири за зазначену відповідачем суму, суду не надано.

Також судом не приймається як належний та допустимий доказ довідка про отримання відповідачем ОСОБА_2 допомоги при народженні дітей, оскільки доказів того, що вони мають відношення до придбання спірної квартири у даній справі суду не надано.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 посилається на те, що частину грошових коштів на придбання спірної квартири, а саме 8000 тисяч доларів США, було позичено її батьками у знайомого.

Статтею 1047 ЦПК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тобто належним та допустимим доказом укладання договору позики є письмовий договір або розписка. Зазначені документи суду не надано, як і не надано доказів того, що саме ці кошти були залучені до купівлі квартири.

Як вбачається із наявних у справі доказів, вище зазначена квартира була придбана позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 , оскільки джерелом її набуття були виключно кошти ОСОБА_1 від продажу його особистого майна квартири АДРЕСА_2 . Зазначене свідчить про те, що спірна квартира придбана за рахунок особистих коштів позивача, внаслідок чого є його особистою приватною власністю.

За таких обставин, наявні законні підстави для визнання майна особистою приватною власністю позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , тому позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому судовий збір, який сплатив позивач за первісним позовом ОСОБА_1 при зверненні до суду, відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, які, як зазначив позивач у позовній заяві, він поніс на оплату послуг адвоката щодо надання правничої допомоги в розмірі 10000 гривень, суд виходить з того, що згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 до позовної заяви не додано доказів того, що між ним та адвокатом був укладений договір про надання правничої допомоги, такий договір чи його копія не додані до позовної заяви, і, відповідно, суд позбавлений можливості встановити, чи було між позивачем та адвокатом узгоджено обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, доказів сплати адвокату коштів, зазначених позивачем у позовній заяві, хоча вказані обставини суд обов`язково повинен перевіряти відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України, і лише за таких обставин суд має право вирішити питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.

У зв`язку з викладеним, суд доходить висновку, що витрати на професійну правничу допомогу, які позивач за первісним позовом ОСОБА_1 просив стягнути на його користь з відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 в розмірі 10000 гривень, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст.12, 13, 141, 223, 229, 258, 259, 264, 265, 268, 273, суд

УХВАЛИВ:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сплачений ним судовий збір у розмірі 780 (сімсот вісімдесят) грн 00 коп.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності та розподіл спільної сумісної власності подружжя залишити без розгляду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду через Уманський міськрайонний суд Черкаської області шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційної скарги.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 ; АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_2 ; АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повне рішення складено 01.06.2022.

Суддя О.І.Єщенко