справа № 359/6358/21 головуючий у суді І інстанції Журавський В.В.
провадження № 22-ц/824/3581/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України «Украерорух» про визнання незаконним та скасування рішення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зобов`язання виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України «Украерорух» про визнання незаконним та скасування рішення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зобов`язання виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні. Обґрунтовуючи позовні вимоги, вказувала, що на підставі наказу Украероруху №500/о від 05 травня 2021 року вона була звільнена з посади начальника служби організації виробництва на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Згідно имог КЗпП України відповідач не здійснив повного розрахунку за фактично відпрацьований час з ОСОБА_1 , а саме: не виплатив матеріальну допомогу на підставі п.2.3.2 колективного договору у розмірі одного посадового окладу з урахуванням доплати за знання та постійне використання в роботі іноземної мови помножений на стаж роботи в Украерорусі. ОСОБА_1 просила суд стягнути з Украероруху матеріальну допомогу в розмірі 173 750 гривень. До початку розгляду справи по суті ОСОБА_1 подала заяву про збільшення позовних вимог, якою просила визнати незаконним та скасувати рішення комісії з питань соціальних гарантій, пільг і компенсацій Украероруху, яке оформлене протоколом засідання комісії з питань соціальних гарантій, пільг і компенсацій Украероруху від 25 травня 2021 року №4; зобов`язати Украерорух виплатити грошову одноразову допомогу у розмірі 206 976 гривень 71 копійок у порядку, передбаченому додатком 19 до колективного договору між адміністрацією Украероруху та профспілками (зі змінами та доповненнями, внесеними протягом 2015-2020 років) в редакції від 01 січня 2021 року; стягнути з Украроруху середній аробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 05 травня 2021 року до ухвалення рішення в дані справі.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення комісії з питань соціальних гарантій, пільг і компенсацій Украероруху від 25.05.2021 року, №4 про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зобов`язання виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , через представника - ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

При цьому зазначає, що законодавством не встановлено обов`язку працівника звертатися до роботодавця з заявою про перепідготовку за рахунок коштів роботодавця. Натомість, встановлено обов`язок роботодавця забезпечити працівнику можливість отримання гарантій соціального захисту. Наголошує на тому, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що запропоновані позивачу при звільненні вільні посади на підприємстві відповідали її спеціальності, освіті, кваліфікації, місцю проживання, а позивач безпідставно відмовилася від таких посад. Крім того, на думку апелянта, не було представлено до суду й доказів пропозиції роботодавця позивачу пройти за рахунок підприємства перепідготовку. Вважає, що звернення профспілок про усунення порушень колективного договору є правом, а не обов`язком. Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що заяви на переведення були подані позивачем 24.02.2021 р., а посади виключені зі штатного розпису 26.03.2021р., тобто більш як через місяць після подання позивачем заяв на переведення на ці посади. Щодо наданих до суду листів пропозиції працевлаштування вважає, що поворотне прийняття на роботу в жодному разі не може вважатися пропозицією працевлаштування. Зазначає, що позивачу було відмовлено в надані грошової одноразової допомоги не з підстав, що позивач не скористався соціальною гарантією щодо перепідготовки, а з підстав, вказаних в листі Украероруху № 1-24.2/4197/21 від 28.05.2021. Щодо наявності вакантної посади, яка відповідала спеціальності позивача, як однієї з підстав у виплаті одноразової грошової допомоги, посилаючись на правову позицію Верховного Суду (постанова від 23.12.2020 у справі № 285/4227/18), вважає, що посада працівника, який перебуває у відпустці по догляду за дитиною, не є вакантною. Наголошує на обов`язку відповідача у виплаті розміру середнього заробітку за час затримки виплати належних сум. Звертає увагу колегії суддів на те, що судом першої інстанції невірно встановлено розмір судових витрат, які понесла позивач.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзив до суду не надійшов.

Відповідно до ч. 1ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «VarelaAssalinocontrelePortugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду пі сля обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працювала в Украерорусі на посаді начальника служби організації виробництва авіакомпанії «Украерорух». 05 травня 2021 року ОСОБА_1 звільнена з роботи за скороченням штату працівників, на підставі п.І ст.40 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються копією наказу Украероруху №500/о від 05 травня 2021 року (т.І а.с.34) та копією трудової книжки, виданої на ім`я позивача (т. І а.с.29-32).

05 травня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до в.о. директора Украероруху Ярмака А. з заявою (т.І а.с.115), якою у зв`язку з власним звільненням на підставі п.І ст.40 КЗпП України та неможливістю підприємством надати гарантії соціального захисту, зазначені у п.І.4 а) та п.І.4 б) Програми, згідно додатка 19 до колективного договору (пункт 6.25.1) просила надати їй матеріальну допомогу.

Згідно витягу з протоколу №4 від 25 травня 2021 року засідання комісії з питань соціальних гарантій, пільг і компенсацій Украероруху було відмовлено ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги відповідно до підпункту 2.3.2 розділу 2 частини І Прогами колективного договору, у зв`язку з відсутністю підстав для виплати (т.Іа.с. 150- 151). Правовідносини, що виникли між сторонами по справі, врегульовані главою II «Колективний договір», главою VII «Оплата праці» КЗпП України, а також Законом України «Про колективні договори і угоди».

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, згідно з п.1.3 г) Програми соціального захисту додатку 19 до колективного договору, укладеного між адміністрацією Украероруху та профспілками (01 січня 2021 року, тобто чинній на час звільнення позивача з роботи) однією з підстав виникнення права на соціальний захист є зміни в організації виробництва та праці (скорочення). За змістом п.1.4 Програми гарантіями соціального захисту працівників та інших осіб, зазначених у Програмі, є: а) працевлаштування за спеціальністю, враховуючи наступні обставини - освіту, кваліфікацію, місце проживання та обмеження за станом здоров`я (далі - фактори); б) перепідготовка за рахунок коштів Украероруху на протязі одного року після втрати можливості виконувати трудові обов`язки у повному обсязі (спливу дванадцятого місяця відповідно до п.6.9 договору) та наступне працевлаштування в Украерорусі, враховуючи вищевказані фактори; в) грошова одноразова допомога - при звільненні працівника (т. І а.с. 119-124). У відповідності до п.2.3.1 та п.2.3.2 цієї Програми грошова одноразова допомога надається працівникові у випадках неможливості підприємством надати гарантії соціального захисту, зазначені у п.І.4 а) та п. 1.4 б). Грошова одноразова допомога звільненому працівникові надається у розмірі, визначеному за формулою: посадовий оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання в роботі іноземної мови помножений на стаж роботи в Украерорусі. При цьому її розмір не може бути більше 250000 гривень. Відповідно до п.2.4 рішення щодо права на одержання працівником грошової одноразової допомоги приймається комісією РСП або апарату управління Украероруху після розгляду усіх документів, які підтверджують наявність підстав для виплати допомоги та при умові дотримання положень п.2.3 і п.2.4 цієї Програми. Рішення комісії оформлюється відповідним протоколом. Ухвалюючи судове рішення суд першої інстанції вважав, що позивач не реалізувала своє право на отримання всіх передбачених Програмою соціального захисту гарантій, зокрема ОСОБА_1 не зверталась до Украероруху з заявою про перепідготовку за рахунок коштів роботодавця. З цієї підстави, в Украероруху не виник обов`язок з виплати ОСОБА_1 , передбаченої п.2.3.2 Програми соціального захисту грошової одноразової допомоги. Зазначено, що відсутні підставі для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку звільнення, оскільки вони є похідними.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно ч.1 ст. 12, ст. 13 КЗпП України, колективний договір укладається між власником або уповноваженим ним органом (особою), з однієї сторони, і первинною профспілковою організацією, які діють відповідно до своїх статутів, а у разі їх відсутності - представниками, вільно обраними на загальних зборах найманих працівників або уповноважених ними органів, з другої сторони.

Зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, тудових, соціально-економічних відносин, зокрема: зміни в організації виробництва і праці; забезпечення продуктивної зайнятості; нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг; участі трудового колективу у формуванні, розподілі і використанні прибутку підприємства, установи, організації (якщо це передбачено статутом); режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку; умов і охорони праці; забезпечення житлово-побутового, культурного, медичного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку працівників; гарантій діяльності профспілкової чи інших представницьких організацій трудящих; умов регулювання фондів оплати праці та встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці; забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків.

Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Відповідно до положення ч.1 ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Апеляційним судом встановлено, що звертаючись до суду з позовом позивач посилалася на ту обставину, що між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками було укладено Колективний договір (зі змінами та доповненнями, внесеними протягом 2015-2020 років) який вступив в дію з 01.01.2021 та зареєстрований Управлінням соціального захисту населення Бориспільської міської ради 11.02.2015 № 10, що діяв на момент її звільнення і відповідно до умов якого було порушено її право на отримання одноразової грошової допомоги. Поряд з цим, позивач посилалася на Додаток 19 до Колективного договору (пункт 6.25.1) (а.с.119-124 т.1).

Ухвалюючи судове рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не реалізувала своє право на отримання всіх передбачених Програмою соціального захисту гарантій, зокрема ОСОБА_1 не зверталась до Украероруху з заявою про перепідготовку за рахунок коштів роботодавця. З цієї підстави, в Украероруху не виник обов`язок з виплати ОСОБА_1 , передбаченої п.2.3.2 Програми соціального захисту грошової одноразової допомоги. При цьому, суд першої інстанції взяв за основу, що правовідносини, що склалися між сторонами регулюються Колективним договором (зі змінами та доповненнями, внесеними протягом 2015-2020 років), який вступив в дію з 01.01.2021 та діяв на момент звільнення позивача.

Однак, тексту такого доказу, як Колективний договір (зі змінами та доповненнями, внесеними протягом 2015-2020 років), який вступив в дію з 01.01.2021матеріали справи не містять. Натомість, у матеріалах справи міститься лише титульний аркуш (а.с.118 т.1) такого договору, який відповідно до норм ЦПК України не є належним та допустимим доказом, який підтверджує саме зміст Колективного договору щодо прав та обов`язків сторін.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що Додаток 19 ( а.с 119-124 т.1), який було взято до уваги судом першої інстанції не містить посилання, що є додатком саме до Колективного договору (пункт 6.25.1) від 01.01.2021, який визначено позивачем, як підставу позову.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Отже, враховуючи наведені норми права, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволення позову з тих підстав, що позивач не реалізувала своє право на звернення до Украероруху з заявою про перепідготовку за рахунок коштів роботодавця і тому, у відповідача не виник обов`язок з виплати ОСОБА_1 , передбаченої п.2.3.2 Програми соціального захисту грошової одноразової допомоги, на думку колегії суддів є передчасним, оскільки обставини щодо обов`язків позивача на таке звернення не були встановлені на підставі належних та допустимих доказів, а доказування, в силу вимог ст. 81 ЦПК України не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може з власної ініціативи збирати докази, що стосуються предмета спору.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо наявності (відсутності), обсягу та порядку і підстав виникнення прав та обов`язків сторін, апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими. За таких обставин, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги позивача, також недоведеними та безпідставними.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги і зміни рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині, що стосується підстав для відмови у позові, вказавши, що відмовити у задоволенні позову слід у зв`язку з його недоведеністю та необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2021 року, задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф.Лапчевська

Г.І.Мостова