ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2022 року м. Чернівці

справа № 716/114/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.

секретар Тодоряк Г.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту, довіреності та договору дарування недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Веретенко Євген Олександрович, на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 24 лютого 2022 року (головуючий у 1-й інстанції Пухарєва О.В.),-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року ОСОБА_1 , від імені якого діяв адвоката Баршаков О.В., звернувся до суду із позовом про визнання заповіту, довіреності та договору дарування недійсним,

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він ОСОБА_3 , попереднє прізвище ОСОБА_4 , ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якого був ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Погорілівка Заставнівського району Чернівецької області. Він являється єдиним спадкоємцем першої черги після смерті батька, та своєчасно прийняв спадщину шляхом надання письмової заяви в Заставнівську державну нотаріальну контору, яку було передано по місцю відкриття спадкової справи за заявою ОСОБА_7 , на користь якого складено заповіт від 07.07.2020 року.

Після смерті батька залишилося спадкове майно: земельні сертифікати, житловий будинок загальною площею 34,4 кв.м., в тому числі, житловою 16,8кв.м. з господарськими забудовами в АДРЕСА_1 з земельною ділянкою за кадастровим номером :02:004:0073, земельна ділянка площею 0,9313 га кадастровий номер :01:014:0051 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в Заставнівському районі Чернівецької області.

__________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/392/22

Посилався на те, що перебуваючи за межами України, позивач постійно спілкувався з батьком за допомогою мобільного зв`язку, надавав матеріальну допомогу, в тому числі, для встановлення паркану та підключення газопостачання. Впродовж останніх п`яти років за батьком здійснювала догляд соціальний працівник в с.Погорілівка ОСОБА_8 , яка обслуговувала його, робила ремонт житлового приміщення та дбала про здоров`я. В травні 2020 року соціальний працівник допомогла батькові дістатися до КНП «Заставнівська багатопрофільна лікарня» для стаціонарного лікування нижніх кінцівок.

18.06.2020 року, мати відповідача ОСОБА_9 , яка проживає поряд, забрала батька з лікарні, який вже не мав можливості самостійно пересуватися, фактично не виходив з будинку. Остання заборонила доступ до нього, спонукала постійно вживати спиртні напої з метою привласнення нерухомого майна.

Зазначав, що використовуючи дружні стосунки з працівником органу місцевого самоврядування ОСОБА_10 07.07.2020 був укладений заповіт від імені батька на користь сина ОСОБА_9 - ОСОБА_2 , однак усвідомлюючи, що у ОСОБА_10 відсутні повноваження на складання заповіту, за 10 днів до смерті батька, в зв`язку з хворобою та похилим віком, до нього додому був викликаний приватний нотаріус Малітовська Т.М., яка 20.07.2020 посвідчила від імені батька довіреність на ім`я ОСОБА_11 (чоловіка ОСОБА_10 ). В той же день за даною довіреністю той же нотаріус посвідчила договір дарування, за яким відповідач ОСОБА_2 отримав у власність житловий будинок з господарськими забудовами в АДРЕСА_1 разом із земельною ділянкою.

Здійснені правочини на користь відповідача були для позивача несподіванкою, оскільки батько ніколи не виявляв бажання позбавляти єдиного сина свого майна, тому таке волевиявлення батька викликає сумнів.

Крім цього позивач вважав, що за його відсутністю, батько погодився надати довіреність для оформлення майна на нього, але використовуючи поганий стан його здоров`я, був введений в оману співпадінням його ім`я « ОСОБА_12 » з ім`ям відповідача.

В той же час не існувало перешкод для оформлення угоди особисто з батьком за наявності усіх документів, в тому числі, звіту про оцінку майна, а одночасне проведення двох нотаріальних дій здійснено тому, що батько ніколи б не погодився віддати майно сторонній особі при особистій участі в правочині.

Тому позивач переконаний, що саме діями ОСОБА_10 , яка оформила незаконний заповіт, а її чоловік ОСОБА_13 , на користь відповідача провів відчуження майна, ввівши в оману батька, були порушені його права, як спадкоємця за законом.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням змінених позовних вимог просив визнати заповіт від 07.07.2020 року, посвідчений в.о. обов`язки старости старостинського округу №4 с. Погорілівка Юрковецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області Зоникової Г.Г. за реєстровим №4-45, доручення від 20.07.2020 року за реєстровим №606 та договір дарування від 20.07.2020 року за реєстровим №607, посвідчені приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу Малітовською Т.М. - недійсними.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 24 лютого 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Веретенко Євген Олександрович, подав апеляційну скаргу, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції належним чином не проаналізовано Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» на предмет того, який орган наділений правом уповноважувати посадових осіб органів місцевого самоврядування на вчинення нотаріальних дій та дійшов хибних висновків про те, що в.о. старости с. Погорілівка ОСОБА_10 наділена повноваженнями вчиняти нотаріальні дії, передбачені ч.1 ст.37 ЗУ «Про нотаріат».

Крім того, оскаржуваний заповіт не відповідає вимогам щодо його форми, оскільки він був посвідчений поза приміщенням органу місцевого самоврядування, а саме в будинку померлого ОСОБА_14 , і в ньому не зазначено адреси місця вчинення нотаріальної дії, а також не вказано причини з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування.

Таким чином, оскаржуваний заповіт від 07.07.2020 року, складений з порушенням вимог щодо його форми посвідчення:- не заначено місця складання заповіту та причин, з яких він складений поза приміщенням органу місцевого самоврядування, а також заповіт посвідчений особою, яка не наділена повноваженнями на вчинення нотаріальних дій, тому є всі наявні підстави, які передбачені ЦК України, для визнання його недійсним.

Доводи апеляційної скарги щодо визнання довіреності та договорів дарування недійсними обґрунтовані тим, що з оскаржуваної довіреності, громадянина ОСОБА_11 було також уповноважено на замовлення та отримання будь-яких документів, необхідних для відчуження спадкового майна для укладення договору дарування нерухомого майна, необхідним є визначення їх вартості, що підтверджується зокрема, звітом про експерту оцінку нерухомого майна. З тексту оскаржуваного договору дарування вбачається, що звіт про експертну оцінку нерухомого майна виготовлений ТОВ «Еквол» ще 06.07.2020 року, в той час як довіреність на замовлення, зокрема, і такої оцінки для укладення договорів дарування, видана 20.07.2020 року, та в цей же день підписано оскаржувані договори дарування.

Посилається на те, що покійний ОСОБА_14 самостійно ніяк не міг заздалегідь замовити експертну оцінку нерухомого майна, адже за станом здоров`я не виходив із дому, тому вважає, що відчуження належного ОСОБА_14 нерухомого майна було заздалегідь сплановано відповідачем, та своїми умисними діями, шляхом обману, схилено батька позивача на підписання довіреності з метою заволодіння його майном, однак суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача, в результаті чого незаконно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Просив скасувати рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 24 лютого 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу, в межах наданого строку, не надходив.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанцій прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання складеного ОСОБА_14 заповіту недійсним, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про порушення вимог чинного законодавства при складанні та посвідченні заповіту, а також відсутні обставини, які б дали суду вважати оспорюваний заповіт недійсним через відсутність вільного волевиявлення заповідача та відповідності його волі на складання заповіту. Крім того, суд не задовольнив вимоги щодо визнання недійсними правочинів, оскільки не знайшло свого підтвердження факт умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 07.07.2020 року ОСОБА_14 склав заповіт, яким заповів все своє майно відповідачу ОСОБА_2 . Заповіт було посвідчено в.о. старости старостинського округу №4 с.Погорілівка Юрковецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області Зониковою Г.Г. (а.с.66).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_14 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 06.08.2020 року згідно актового запису №100 (а.с. 65).

Після смерті ОСОБА_15 відкрилася спадщина на належне йому майно.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 29.12.2020 встановлено факт родинних відносини , а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (позивач) є рідним сином ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.34).

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1234 ЦК України встановлено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Отже, на заповіт, як односторонній правочин розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів.

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, його підписує інша особа, що засвідчується у відповідному порядку із зазначенням причин, за яких текст заповіту не міг підписати заповідач власноруч; має бути посвідчений нотаріусом або уповноваженою на це посадовою, службовою особою визначеною статтями 1251-1252 ЦК України.

Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги щодо визнання заповіту недійсним обґрунтовані тим, що в.о. старости с. Погорілівка ОСОБА_10 не являється посадової особою органу місцевого самоврядування, яка має право вчиняти нотаріальні дії, оскільки не уповноважена на їх здійснення відповідним рішенням виконавчого комітету Юрковецької сільської ради, а тому не мала права посвідчувати заповіт ОСОБА_14 , а також у оспорюваному заповіті не зазначено місця складання заповіту та причин, з яких він складений поза приміщенням органу місцевого самоврядування, що є підставою для визнання такого заповіту недійсним.

На спростування таких обґрунтувань апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Стаття 1257 ЦК України передбачає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

На заповіт, як односторонній правочин поширюються загальні правила ЦК України щодо недійсності правочинів.

Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складенні особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).

Згідно із статтею 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Відповідно до змісту статті 37 Закону України «Про нотаріат» у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: 1) вживають заходів щодо охорони спадкового майна; 2) посвідчують заповіти (крім секретних); 3)видають дублікати посвідчених ними документів;4) засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них;5) засвідчують справжність підпису на документах.

При вчиненні наведених нотаріальних дій посадові особи органу місцевого самоврядування діють відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування), за змістом пункту 1.2 якого нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.

Відповідно до термінів, які визначені в ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», посадова особа місцевого самоврядування - особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження у здійсненні організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету

Згідно ч.1 статті 54 -1 цього закону староста затверджується сільською, селищною, міською радою на строк її повноважень за пропозицією відповідного сільського, селищного, міського голови, що вноситься за результатами громадського обговорення (громадських слухань, зборів громадян, інших форм консультацій з громадськістю), проведеного у межах відповідного старостинського округу.

Староста працює на постійній основі в апараті відповідної ради та її виконавчого комітету, а в разі обрання членом цього виконавчого комітету - у виконавчому комітеті ради. Отже, згідно вищенаведених приписів староста є посадовою особою місцевого самоврядування.

Як вбачається із матеріалів справи рішенням №9-1/18 першої сесії 7 скликання 1 пленарного засідання Юрковецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 04 січня 2018 року «Про покладання обов`язків старости в Погорілівському старостинському округу», визначено що староста ОСОБА_10 здійснює свої повноваження на території Погорілівського старостинського округу №4, що включає територію с. Погорілівка відповідно до рішення Юрковецької сільської ради про старостинські округи №5-1/18 від 04.01.2018 року (а.с.148).

Рішенням №13-1/18 першої сесії 7 скликання 1 пленарного засідання Юрковецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 04 січня 2018 року «Про покладання на старосту обов`язків із вчинення нотаріальних дій, ведення погосподарського обліку та реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб та ведення реєстру», уповноважено особу, яка виконує обов`язки старости на території Погорілівського старостинського округу, як посадову особу органу місцевого самоврядування та члена виконавчого комітету Юрковецької сільської ради вчиняти нотаріальні дії, передбачені частиною першою статті 37 Закону України «Про нотаріат» (а.с.149).

Вищенаведеним спростовуються доводи апеляційної скарги що в.о.старости с. Погорілівка ОСОБА_10 не являється посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка має право вчиняти нотаріальні дії.

Тобто, рішенням №13-1/18 першої сесії 7 скликання 1 пленарного засідання Юрковецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 04 січня 2018 року виконуюча обов`язки старости села Погорілівка Юрковецької сільської ради ОСОБА_10 була призначена відповідальною за вчинення нотаріальних дій з 04 січня 2018 року на території села Погорілівка Юрковецької сільської ради а отже, відповідно до пункту 2.1 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування була наділена повноваженнями на посвідчення заповіту ОСОБА_14 від 07 липня 2020 року, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки заповіт складений з дотриманням вимог щодо його посвідчення уповноваженою на це особою.

Щодо посилань в апеляційній скарзі щодо порушення вимог щодо посвідчення оспорюваного заповіту, а саме не зазначено місця складання заповіту то колегія суддів їх відхиляє, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 1248 ЦК України, підпункту 1.6, 1.7 пункту 1 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Аналогічні положення закріплено у п.п. 1.4 пункту 1 розділу ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2012 року № 3306/5. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом.

Як встановлено судом першої інстанції, заповіт ОСОБА_14 , оригінал якого досліджений в судовому засіданні, посвідчений 07.07.2020 року за своєю формою та змістом відповідає вищезазначеним вимогам щодо вчинення нотаріальних дій, прочитаний ОСОБА_14 особисто уголос та власноручно підписаний ним у присутності в.о. старости ОСОБА_10 о 11 годині 20 хвилин. У вказаному заповіті зазначено місце (с. Погорілівка Заставнівського району Чернівецької області) і час його складання (сьомого липня дві тисячі двадцятого року о 11 годині 20 хвилин) ( а.с. 66 ).

З огляду наведеного колегія суддів вважає, що доводи апелянта щодо недійсності оспорюваного заповіту спростовуються його змістом, іншими матеріалами справи та показаннями свідків, які не містять доказів відсутності вільного волевиявлення заповідача та відповідності його волі на складання заповіту на користь відповідача, а також порушення, визначених законом, умов його складання та посвідчення.

Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить із принципу співмірності наслідків порушення закону. Про це, зокрема, йдеться у рішенні ЄСПЛ у справі «Сьорінг проти Сполученого Королівства» від 07 липня 1989 року, де зазначається, що в основі всієї Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод лежить пошук справедливого балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами щодо захисту основних прав індивіда, і, зокрема, в контексті дієвості концептуальних засад мирного володіння майном. Це означає, що ті негативні наслідки, які мають слідувати в порушення закону, не повинні таким чином впливати на майновий стан особи, щоб це явно і очевидно перевищувало значущість правопорушення. Якраз саме це спостерігається при ухваленні судом рішення про недійсність заповіту як наслідку порушень нотаріального законодавства про посвідчення уповноваженою особою правочину поза межами органу місцевого самоврядування.

Слід також звернути увагу на загальнодозвільний підхід законодавця щодо можливості особи, яка опинилася в різних життєвих ситуаціях, скласти заповіт, який може посвідчуватися доволі широким колом осіб, зазначених у статті 1252 ЦК України. Призначення цього - переконатись у дійсній волі особи, яка складає заповіт, і надати їй можливість її виразити, а особам, до спадкування якими прагнув заповідач, - отримати це майно у спадщину.

Не відповідає це і засадам справедливості, адже цим нехтується остання воля заповідача. Указане і не впливає на форму правочину, волевиявлення заповідача і на ті вимоги про порядок його посвідчення, які закріплені в ЦК України.

Інакший підхід призводить до необґрунтованого покладення відповідальності за порушення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування законодавства, яке регулює порядок його діяльності, на заповідача та спадкоємців, які не зобов`язані бути обізнаними з процедурним законодавством, що є порушенням принципу поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання, а також неспівмірним втручанням держави у право спадкоємців за заповітом мирно володіти своїм майном.

Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду

від 25 травня 2021 року у справі №522/9893/17 (провадження

№ 14-173цс20), постановах Верховного Суду від 12 липня 2021 року у справі № 495/87/15-ц, від 11 серпня 2021 року у справі № 220/183/20.

Обставини та докази, на які посилається апелянт на підтвердження своїх доводів про недійсність заповіту, судом першої інстанції оцінені відповідно до вимог ЦПК України про оцінку доказів (стаття 89 ЦПК України).

Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам позивача щодо визнання недійсними правочинів, а саме довіреності та договору дарування, оскільки такі ґрунтуються лише на сумнівах апелянта, щодо дійсного волевиявлення батька на уповноваження його інтересів іншої особи на підписання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки.

Наявність звіту про експертну оцінку нерухомого майна, яка була замовлена ще до укладення оскаржуваних договорів, не може свідчити про їх недійсність.

У відповідності до ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно ч.ч.1,3 ст.244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Приписами ч.1 ст.718, ч.2 ст.719 ЦК України встановлено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 20.07.2020 ОСОБА_14 видано довіреність, якою уповноважено ОСОБА_11 бути його представником в органах нотаріату з питань укладення договорів дарування та подарувати належні йому житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та присадибну земельну ділянку, що розташовані в АДРЕСА_1 ОСОБА_2 . Зазначена довіреність посвідчена приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу Чернівецької області Малітовською Т.М..

Згідно договорів від 20.07.2020 ОСОБА_14 , від імені якого діяв ОСОБА_11 та ОСОБА_2 уклали договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, згідно яких дарувальник ОСОБА_14 подарував, а обдарований ОСОБА_2 прийняв у дар житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та присадибну земельну ділянку площею 0,25 га, розташовані в АДРЕСА_1 . Зазначені договори посвідчені приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу Чернівецької області Малітовською Т.М. (а.с.84,85)

Посилання в апеляційній скарзі, що відчуження нерухомого майна ОСОБА_14 було заздалегідь сплановано відповідачем та своїми умисними діями, шляхом обману, схилено покійного батька на підписання довіреності з метою заволодіння майном, жодними належними та допустимими доказами не підтверджено та зводяться лише до власного трактування обставин справи. Жодних об`єктивних обґрунтувань щодо недійсності оспорюваних правочинів, які б дали суду можливість спростувати волевиявлення ОСОБА_14 на укладення таких договорів, апеляційна скарга не містить.

Виходячи із змісту ст.230 ЦК України сторона, яка діяла під впливом обману повинна довести: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману.

Приписами ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Узагальнюючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати оспорюваний позивачем заповіт, довіреність та договір дарування недійсним, оскільки ОСОБА_1 , не надав суду жодного належного та допустимого доказу порушення вимог чинного законодавства при складанні чи посвідченні оскаржуваних правочинів.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінив докази у їх сукупності та дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання заповіту, довіреності та договору дарування недійсними.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості оскаржуваного рішення суду першої інстанції спростовуються змістом оспорюваного заповіту, довіреності та договору дарування, іншими матеріалами справи, які не містять доказів відсутності вільного волевиявлення заповідача на складання заповіту, чи дійсної волі на укладення одностороннього правочину як довіреність, чи неправомірність укладення договору дарування, і порушення визначених законом умов їх складання, посвідчення, а також обґрунтованим висновкам суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Веретенко Євген Олександрович, залишити без задоволення.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 24 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 02 червня 2022 року

Головуючий А.І. Владичан

Судді: Н.К. Височанська

І.Н. Лисак