справа № 369/4665/20 головуючий у суді І інстанції Дубас Т.В.
провадження № 22-ц/824/1831/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про захист авторських прав, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року позивач звернулась до суду із позовом, в якому з урахуванням заяви про зменшення/збільшенням розміру позовних вимог від 08.07.2021 просила постановити рішення про виплату компенсації відповідачем на її користь за фактами протиправного використання об`єктів її авторського права: "ІНФОРМАЦІЯ_6, "ІНФОРМАЦІЯ_7", ІНФОРМАЦІЯ_8», "ІНФОРМАЦІЯ_9" у розмірі 40 мінімальних заробітних плат, що у разі ухвалення рішення у справі у 2020 році складає 188 920 гривень.

Позов обґрунтований тим, що позивач є автором творів, які вона 01.07.2017 придбала в магазині " ІНФОРМАЦІЯ_1 " за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює свою підприємницьку діяльність відповідач.

01.07.2017 позивачем проведено безготівковий розрахунок за товар, а саме: значок НОМЕР_1 - 30 грн.; значок НОМЕР_2 - 50 грн., значок НОМЕР_3 - 65 грн.

Позивач зазначає, що вона створювала твори, що продавала відповідач, з 2003 по 2010 роки, в матеріальній формі, як вироби утилітарного призначення їх було введено в цивільний обіг з 2008 року як в інтернеті, так і у звичайний спосіб продажу. ТОВ ВУ "Знак" виготовляло вироби у матеріальній формі, як вироби утилітарного вжитку, починаючи з 2008 року.

Вказує, що закріплення її авторства та творчого внеску в створення творів містять, зокрема, Свідоцтво про авторське право НОМЕР_5 від 17.12.2010 на «ІНФОРМАЦІЯ_10» та Свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір № НОМЕР_4 від 29.12.2014 на «ІНФОРМАЦІЯ_11». На думку позивача, її авторство відносно творів підтверджено висновком судового експерта Петренка С.А. №31-01. Свого дозволу на розповсюдження творів та на отримання прибутку від них позивач відповідачу не надавала, ознак позначення її авторства не виявила, тому звернулась до суду з даним позовом.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про захист авторських прав відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

При цьому, вважає, що виявивши протиправні дії третіх осіб, суд не розглянув справу по суті. Вирішення справи шляхом віднесення третіх осіб до належних відповідачів покладає на них обов`язки сторони відповідача по справі. Загальний висновок про те, що «іншими особами, а не відповідачем було порушено авторські права позивача» - не спростовував факту порушення відповідачем авторських прав позивача. Відповідач надав відзив, яким не заперечував та не спростовував факту продажу творів, не заявляв вимогу щодо вирішення питання визнання відповідача - неналежним чи про залучення інших відповідачів. На думку апелянта, висновок суду про належність відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - є виходом за межі позовних вимог та процесуальних повноважень. Суд безпідставно не взяв до відома наведені в позові норми права, що регулюють правовідносини у галузі інтелектуальної власності та забезпечує захист авторства. Не надавши правової оцінки протиправним діям та передбаченими законом наслідками їх вчинення, суд не вирішив питання щодо розміру компенсації. Суд не наслідував причинно-наслідковий зв`язок між фактом вчиненого порушення прав позивача та неминучого покладення на відповідача обов`язку несення майнової відповідальності, що суперечить нормам закону. Матеріально-правова презумпція авторства та презумпція винного, за яку передбачено несення відповідачем відповідальності - не спростовані, що на думку апелянта, свідчить про обґрунтованість вимог позивача.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

19 січня 2022 року до суду надійшов відзив відповідача, поданий представником, ОСОБА_5 у якому представник просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. При цьому зазначає, що посилання і твердження у апеляційній скарзі на те, що у оскаржуваному рішенні вирішено питання про права і обов`язки третіх осіб є незаконним та не відповідає дійсності. Під час розгляду справи з боку апелянта було надано лише докази щодо авторського права на Збірку. Авторське право упорядника не поширюється на матеріали, з яких складається твір, тобто будь-яка особа має право використовувати їх на свій розсуд. На думку відповідача, ані ОСОБА_1 , ані будь-якій особі не може належати виключне майнове авторське право на використання державних символів, що увійшли у Збірку. Вказує, що на розгляд експерта не було поставлено питання чи є ОСОБА_1 автором окремих значків. А тому неможливим є встановлення авторства ОСОБА_1 , та відповідно і авторського права на значки з зображенням прапорів та державних символів. Позивачка не надала висновку експерта щодо того, що значки, які були нею придбані мають той самий вигляд та склад, або є тотожними її твору.

Відповідач не погоджується з наведеними позивачем розрахунками, оскільки позивач посилається на постанову Пленуму Верховного Суду України № 5 від 04.06.2010 року «Про застосування судами норм законодавства у справах про захиставторського права і суміжних прав». Однак, вказана Постанова прийнята в період дії іншої редакції Закону України «Про авторське право і суміжні права».

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, зважаючи на обставини справи та ціну позову, дана категорія справ не підпадає під процесуальну заборону передбачену ч.4 ст. 274 ЦПК України, тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.07.2017 позивач придбала у відповідача в магазині " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", за адресою: АДРЕСА_1 , товар, а саме: значок НОМЕР_1 за 30 грн.; значок НОМЕР_2 за 50 грн., значок НОМЕР_3 за 65 грн. Що підтверджується товарним чеком від 01.07.2017 та відеофайлом, наданим позивачем.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач є фізичною особою-підприємцем, здійснює господарську діяльність, перебуває на обліку в ДПІ в Києво-Святошинському районі Київської області, у процесі припинення не перебуває.

Позивач є автором збірки творів "ІНФОРМАЦІЯ_11", що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію авторського права на твір від 29.12.2014 № НОМЕР_4 .

Також, позивач є автором збірки фото та творів фотоживопису "ІНФОРМАЦІЯ_12", що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію авторського права на твір від 17.12.2010 № НОМЕР_5 .

Згідно з висновком експерта від 12.04.2019 №31-01, складеним судовим експертом ОСОБА_6 за результатами судової експертизи об`єктів інтелектуальної власності, підготовленим для використання в цивільному судочинстві:

-окремі складові частини збірки творів під назвою " ІНФОРМАЦІЯ_2 " та власні назви деяких з них, є об`єктами авторського права (авторства ОСОБА_1 ), можуть використовуватись самостійно, а саме: значки « ІНФОРМАЦІЯ_3 », "ІНФОРМАЦІЯ_7", « ІНФОРМАЦІЯ_4 »;

-твір під назвою " ІНФОРМАЦІЯ_5 ") є оригінальним та таким, що створений творчою працею автора ОСОБА_1 ;

-товари, які позивач придбала у відповідача ідентичні авторським творам, які є об`єктами авторського права позивача згідно з висновком судового експерта Петренко С.А. № 31-01.

Згідно листа ФОП ОСОБА_7 відповідачу від 30.04.2021 щодо постачання творів з українською державною символікою перший запевнив, що не було жодних порушень, що отримав дозвіл у автора творів, надав на підтвердження цього копію договору від 10.01.2019 № 10/1 та висновок науково-правової експертизи щодо авторського права на твори образотворчого мистецтва (ескізи нагрудних знаків) та правової охорони зображень державних символів від 28.04.2021.

Згідно з договором від 10.01.2019 № 10/1 громадянин ОСОБА_4 частково передав ФОП ОСОБА_8 майнові права на твори художнього дизайну, в тому числі й на спірні, що вбачається з додатку до цього договору. У зазначеному договорі ОСОБА_4 зазначив, що саме він є автором цих творів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що в ході розгляду справи позивачем доведено факт наявності в неї авторського права на товари, що були придбані нею у відповідача, при цьому матеріали справи не містять доказів надання згоди позивачем відповідачу на продаж її творів, що є об`єктами її авторського права. Спірні товари (твори) були поставлені відповідачу ФОП ОСОБА_9 , якому було частково передано ОСОБА_4 майнові права на них на підставі договору, дійсність якого презюмується на підставі ст. 204 ЦК України, що вказує на те, що не відповідачем було порушено авторські права позивача, а особами, яких позивач не просила суд залучити до участі у справі у якості відповідачів. Має місце спір про авторське право на спірні твори між позивачем та особами, які не залучені до участі у справі у якості відповідачів, а суд не має повноважень залучати співвідповідачів з власної ініціативи. Позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Отже, суд першої інстанції вважав, що позивачем доведено факт наявності в неї авторського права на товари, що були придбані нею у відповідача, при цьому матеріали справи не містять доказів надання згоди позивачем відповідачу на продаж її творів, що є об`єктами її авторського права.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Апеляційним судом встановлено, що позивач є автором збірки творів "ІНФОРМАЦІЯ_11", що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію авторського права на твір від 29.12.2014 № НОМЕР_4 .

Також, позивач є автором збірки фото та творів фотоживопису "ІНФОРМАЦІЯ_12", що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію авторського права на твір від 17.12.2010 № НОМЕР_5 .

Отже, апеляційним судом встановлено, що на вище вказані твори, у тому вигляді, у якому вони були створені, а саме, на «збірки», у позивача є авторське право.

Як вбачається з матеріалів справи згідно договору від 10.01.2019 № 10/1 громадянин ОСОБА_4 частково передав ФОП ОСОБА_3 майнові права на твори художнього дизайну, які мають вигляд з урахуванням використання зображення, написів і кольорів який відображено у додатку №10/1 від 10.01.2019 року до цього договору, що містить сім зображень творів художнього дизайну. У Договорі ОСОБА_4 зазначив, що саме він є автором цих творів.

Згідно п. 2.1. вказаного договору визначено, що Відчужувач частково передає Набувачу майнові права на твори художнього дизайну (далі - Твір), які мають наступний вигляд з урахуванням використання зображення, написів і кольорів який відображено у додатку до цього договору на весь строк дії авторського права, на всю територію світу, а саме:право па використання Твору у підприємницькій діяльності; право дозволяти використання Твору для своїх контрагентів; право перешкоджати неправомірному використанню Твору , в тому числі забороняти таке використання та повідомляти про нього Відчужувача, право на використання Твору способами: часткової чи повної переробки твору; право розповсюджувати і використовувати Твір, тобто надавати доступ до Твору втіленого в будь-якій матеріальній формі (значків, кулонів, підвісів тощо), будь-яким способом шляхом: продажу; здавання в найм (оренду), перепродажу; здавання в прокат; дарування; міни; розповсюдження через Інтернет чи інші електроні мережі обміну інформацією: надання в тимчасове безоплатне користування.

Відповідно до висновку науково-правової експертизи образотворчого мистецтва (ескізи нагрудних значків) та правової охорони зображень державних символів від 28 квітня 2021 року встановлено, що автором творів - ескізів нагрудних значків, які були придбані позивачкою у відповідача є ОСОБА_4 , авторське право у якого на зазначені твори виникло не пізніше дат, зазначених у метаданих кожного з електронних файлів, який містить зображення відповідного ескізу (ескізів). Крім того, зроблено висновок, відповідно до якого Державний герб України (тризуб) є державним символом та належить до об`єктів, що не охороняються авторським правом. Прапор малиново-чорний (червоно-чорний) до державних символів чи іншої зареєстрованої у встановленому порядку символіки не належить, однак не є об`єктом, який має здатність до авторсько-правової охорони.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 54 Конституції України громадянам гарантується свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, захист інтелектуальної власності, їхніх авторських прав, моральних і матеріальних інтересів, що виникають у зв`язку з різними видами інтелектуальної діяльності. Кожний громадянин має право на результати своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може використовувати або поширювати їх без його згоди, за винятками, встановленими законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про авторське право і суміжні права" автором є фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір; розповсюдженням об`єктів авторського права і (або) суміжних прав є будь-яка дія, за допомогою якої об`єкти авторського права і (або) суміжних прав безпосередньо чи опосередковано пропонуються публіці, в тому числі доведення цих об`єктів до відома публіки таким чином, що її представники можуть здійснити доступ до цих об`єктів з будь-якого місця і в будь-який час за власним вибором.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону України "Про авторське право і суміжні права" первинним суб`єктом, якому належить авторське право, є автор твору. Авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей.

Пленум Верховного Суду України в п. 18 своєї Постанови "Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав" від 04.06.2010 N 5, зазначає, що авторське право виникає в силу факту створення інтелектуальною творчою працею автора або співавторів твору науки, літератури і мистецтва. Твір вважається створеним з моменту первинного надання йому будь-якої об`єктивної форми з урахуванням суті твору (зокрема, письмової форми, електронної форми, речової форми). Якщо не доведено інше, результат інтелектуальної діяльності вважається створеним творчою працею. Правова охорона поширюється як на оприлюднені, так і на не оприлюднені, як на завершені, так і на не завершені твори, незалежно від їх призначення, жанру, обсягу, мети (освіта, інформація, реклама, пропаганда, розваги тощо). Вибір способу захисту порушеного права належить позивачу - суб`єкту авторського права і (або) суміжних прав.

Порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для захисту таких прав, у тому числі судового, є вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені статтями 14 і 38 Закону України "Про авторське право і суміжні права" та їх майнові права, визначені статтями 15, 17, 27, 39-41 цього Закону з урахуванням умов використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, передбачених статтями 21-25, 42, 43 Закону.

Використання твору без дозволу суб`єкта авторського права і (або) суміжних прав є порушенням авторського права і (або) суміжних прав, за яке згідно п. "г" ч. 2 ст. 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права" передбачена можливість стягнення з порушника авторських прав компенсації.

Згідно п. п. 1, 2, 7 ч. 1 ст. 441 ЦК України використанням твору є його опублікування, відтворення будь-яким способом та у будь-якій формі, продаж.

Частиною 1 ст. 32 Закону України "Про авторське право і суміжні права" встановлено, що автору та іншій особі, яка має авторське право, належить виключне право надавати іншим особам дозвіл на використання твору будь-яким одним або всіма відомими способами на підставі авторського договору. Використання твору будь-якою особою допускається виключно на основі авторського договору, за винятком випадків, передбачених ст. ст. 21 - 25 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 ЦК України, ст. 8 Закону України "Про авторське право і суміжні права" об`єктами авторського права є твори у галузі науки, літератури і мистецтва, зокрема: твори образотворчого мистецтва; фотографічні твори, у тому числі твори, виконані способами, подібними до фотографії; твори ужиткового мистецтва; похідні твори; збірники творів, інші складені твори за умови, що вони є результатом творчої праці за добором.

Частина твору, яка може використовуватися самостійно, у тому числі й оригінальна назва твору, розглядається як твір і охороняється відповідно до цього Закону (ст. 9 Закону України "Про авторське право і суміжні права").

Одним із особистих немайнових прав інтелектуальної власності є право на визнання людини автором об`єкта права інтелектуальної власності (п. 1 ч. 1 ст. 423 ЦК України).

Автору твору належить право вимагати зазначення свого імені у зв`язку з використанням твору, якщо це практично можливо (п. 1 ч. 1 ст. 438 ЦК України).

Частина 1 ст. 15 Закону України "Про авторське право і суміжні права"передбачає, що до майнових прав автора належить виключне право на використання твору, а також виключне право надавати дозвіл на використання твору іншими особами.

У п. 11 Постанови Пленум Верховного Суду України "Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав" N 5 від 04.06.2013 роз`яснено, що належним відповідачем у справі про захист авторського права і (або) суміжних прав є особа, яка своїми діями порушила особисті немайнові чи майнові права суб`єктів авторського права і (або)суміжних прав.

Відповідно до п. п. а, б ч. 1 ст. 50 Закону України "Про авторське право і суміжні права" порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для судового захисту є: вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені ст. ст. 14, 38 цього Закону, та їхні майнові права, визначені ст. ст. 15, 17, 27, 39-40 цього Закону, з урахуванням умов використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, передбачених ст. 21-25, 42, 43 цього Закону, а також зловживання посадовими особами організації колективного управління службовим становищем, що призвело до невиплати або неналежних розподілу і виплати винагороди правовласникам; піратство у сфері авторського права і (або) суміжних прав - опублікування, відтворення, ввезення на митну територію України, вивезення з митної території України і розповсюдження контрафактних примірників творів (у тому числі комп`ютерних програм і баз даних), фонограм, відеограм, незаконне оприлюднення програм організацій мовлення, камкординг, кардшейрінг, а також Інтернет-піратство, тобто вчинення будь-яких дій, які відповідно до цієї статті визнаються порушенням авторського права і (або) суміжних прав з використанням мережі Інтернет.

Згідно з вимогами ст. 432 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права інтелектуальної власності відповідно до ст. 16 ЦК України.

Способи цивільно-правового захисту авторського права і суміжних прав визначені статтею 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права".

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що твердження позивача та висновки суду першої інстанції про порушення авторського права ОСОБА_1 не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу на існування у неї авторського права конкретно на ескізи (макети, шаблони) нагрудних значків, які б співпадали з придбаними нею у відповідача, і яке виникло у позивачки раніше ніж у ОСОБА_4 .

Згідно висновку № 31-01 від 12 квітня 2019 року, на який як на доказ порушеного права посилається позивач, за результатами судової експертизи об`єктів інтелектуальної власності, судового експерта Петренка С.А. на розгляд експерта не було поставлено питання чи є ОСОБА_1 автором окремих значків. А отже, з огляду на це є неможливим встановлення авторства ОСОБА_1 , та відповідно і авторського права на значки з зображенням прапорів та державних символів. До збірки можуть входити різні твори, однак з цього жодним чином не випливає авторське право позивачки на відтворення цих символів у значках. Крім того, як вбачається зі змісту вказаного висновку, товари придбані у відповідача взагалі не були предметом дослідження у експертному висновку № 31-01 від 12 квітня 2019 року.

Відповідно до абз. 2 п. 1 ст. ЗУ «Про авторське право і суміжні права", упорядник збірки користується авторським правом за умови дотримання ним прав авторів кожного з творів, включених до складеного твору.

Позивачка стверджує, що має авторське право на твір - збірки творів "ІНФОРМАЦІЯ_11", що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію авторського права на твір від 29.12.2014 № НОМЕР_4 та збірки фото та творів фотоживопису "ІНФОРМАЦІЯ_12", що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію авторського права на твір від 17.12.2010 № НОМЕР_5 .

Поряд з цим, пред`являючи позов про порушення свого авторського права на значок як товар, що має певний розмір та склад (латунь, травлення, емалі, позолота) або авторське право на макет (ескіз) значка з його розмірами складом та матеріалом, з якого його було виготовлено, посилається на договори від 22.12.2008 року, 11.05.2012 року, 12.05.2014 року та 04.01.2016 року (а.с.145-150 т.1), не надаючи при цьому жодного належного та допустимого доказу, в тому числі висновку експерта щодо того, що внаслідок виготовлення за її замовленнями значків, в неї виникло авторське право на шаблон, макет, ескіз певного розміру та складу (латунь, травлення, емалі, позолота) саме тих значків, що вона придбала у відповідача.

Поряд з цим, на думку колегії суддів, заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що позивачем надано лише докази щодо авторського права на «Збірки», які являють собою складений твір.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до пп. "г" ст. 10 Закону України «Про авторське право і суміжні права» не є об`єктами авторського права - державні символи України, державні нагороди; символи і знаки органів державної влади, Збройних Сил України та інших військових формувань; символіка територіальних громад; символи та знаки підприємств, установ та організацій.

А відтак, позивачу не може належати виключне майнове авторське право на використання державних символів, що увійшли у «Збірку».

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про порушення права позивача іншими особами, які не були залучені до участі у справі, і у зв`язку з цим відмовою внаслідок пред`явлення позову до неналежного відповідача не ґрунтується на тих доказах, які містяться в матеріалах справи.

Переглядаючи справу, а саме, з`ясовуючи, відносно чого у позивача є авторське право, та про порушення якого права позивач заявила позов, судом апеляційної інстанції було безспірно встановлено, що відповідачем та будь-яким іншими особами не порушувалося право позивача на збірки творів "ІНФОРМАЦІЯ_11" та збірки фото та творів фотоживопису "ІНФОРМАЦІЯ_12". При цьому, позивач не надала суду доказів, що вона є автором шаблонів (макетів, ескізів) саме значків і має виключне право на виготовлення, продаж та реалізацію значків з державною символікою, в тому числі заявлених у позові.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Отже, враховуючи, що під час перегляду справи апеляційним судом було встановлено порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду, обставинам справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та не може залишатися без змін.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав, а саме, з підстав недоведеності та необґрунтованості.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова