КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/3111/2022 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Суханової Є.М., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської державної адміністрації, Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про стягнення шкоди, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила стягнути з Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на її користь недоотриману пенсію від червня 2016 року до березня 2019 року у розмірі 70 340 грн. 82 коп., щомісячну компенсацію від червня 2016 року до березня 2019 року у розмірі 7 516 грн 08 коп., щомісячну компенсацію продуктів харчування у сумі 15 048 грн. та моральну шкоду у розмірі 40 000 грн. та стягнути з виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської держави адміністрації) на користь ОСОБА_1 грошову допомогу до компенсації вартості путівки на санаторно-курортне лікування у розмірі 36 960 грн., щорічну допомогу на оздоровлення за 2016-2018 роки у розмірі 360 грн. та моральну шкоду у розмірі 40 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона ( ОСОБА_1 ) є інвалідом 2 групи, потерпілою внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 4, захворювання та інвалідність якої пов`язані з впливом аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується експертним висновком центральної міжвідомчої комісії МОЗ України та МНС України №35 від 28.04.2016 року та довідкою спеціалізованої радіологічної МСЕК від 08.06.2016 року.

Позивачка зазначала, що після встановлення МСЕК причинного зв`язку інвалідності з Чорнобильською катастрофою, вона звернулася із заявою до Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про видачу посвідчення постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 серії А та вкладки до нього, однак звернення щодо видачі посвідчення було проігноровано Київською міською державною адміністрацією.

При цьому, позивачка звернулася до суду за захистом свої порушених прав і рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.03.2018 року у справі

№826/5356/17 зобов`язано Виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна і адміністрація) в особі Комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи визначити ОСОБА_1 статус особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи та видати посвідчення категорії 1 серії А та вкладку до нього.

Таким чином, позивачка вважала, що починаючи від червня 2016 року вчиняла дії з реалізації свого права на одержання посвідчення особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), шляхом звернення до відповідачів із заявами та клопотаннями.

Проте, таке право позивачки було реалізоване лише в березні 2019 року після двох адміністративних спорів, під час розгляду яких суди встановили протиправність дій відповідача у невидачі позивачці посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, 1 категорії та вкладки до нього.

Після отримання відповідного посвідчення, а саме, в березні 2019 року позивачка стала на облік до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві як особа, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та інвалід 2 групи у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із впливом аварії на ЧАЕС, у зв`язку з чим їй була призначена та виплачується щомісячна компенсація в сумі 227 грн. 76 коп. відповідно до постанови КМУ № 1210 від 23.11.2011 року і щорічна допомога на оздоровлення (один раз на рік) у розмірі 120 грн. відповідно до постанови КМУ №562 від 12.07.2005 року та було збільшено пенсію з 1 688 грн. 18 коп. до 3 819 грн. 72 коп.

Так, позивачка вказувала, що внаслідок протиправних дій Київської міської державної адміністрації та департаменту соціальної політики Київської міської державної адміністрації їй було завдано збитків у вигляді упущеної вигоди.

Зокрема, через неотримання посвідчення в період від червня 2016 року до березня 2019 року позивачка втратила щомісячну компенсацію в сумі 227 грн. 76 коп., а всього - 4 782 грн. 96 коп., та щорічну допомогу на оздоровлення за 2016, 2017, 2018 рік у розмірі 360 грн.

Також позивачка втратила різницю у пенсії в період від червня 2016 року до березня 2019 року у розмірі 2 131 грн. 54 коп. (3 819,72 грн. - 1 688,18 грн.) х 21 (21 місяць) = 44 762 грн. 34 коп.

Крім того, позивачка зазначала, що в свою чергу у зв`язку з тим, що їй не було своєчасно видано посвідчення постраждалої особі внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, вона за 2016-2018 роки не отримала путівки і в санаторно-курортне лікування чи грошової допомоги для компенсації вартості путівки.

Також від червня 2016 року до березня 2019 року вона не отримувала щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, від червня 2016 року до березня 2019 року не отримувала компенсування вартості саме продуктів харчування, за 2016-2018 роки їй не виплачувалась щорічна допомога на оздоровлення. Крім цього, позивачці не виплачено одноразову компенсацію за ушкодження здоров`я.

При цьому, середня вартість одного ліжко/дня недорогого номеру санаторно-курортної путівки становила: 2016 рік - 540 грн. х 21 ліжко/день =11 340 грн. 00 коп.; 2017 рік - 600 грн. х 21 ліжко/день =12 600 грн. 00 коп.; 2018 рік - 620 грн. х 21 ліжко/день = 13 020 грн. 00 коп.

Тому, позивачка вважала, що з відповідачів підлягали до стягнення витрати на санаторно-курортне лікування у розмірі 36 960 грн. (11 340 грн. 00 коп. + 12 600 грн. 00 коп. + 13 020 грн. 00 коп.).

Крім того, позивачка зазначала, що неправомірна бездіяльність відповідачів завдала їй також і моральних збитків, оскільки вона тривалий час знаходилася на лікуванні, стан її здоров`я не покращився і її непокоять нестерпні головні болі. До цього часу у позивачки порушена нормальна життєдіяльність, змінився звичайний спосіб життя, вона вимушена докладати додаткові зусилля для організації свого життя, що спричинило душевні і психічні страждання, негативні емоції та переживання.

Розмір завданої моральної шкоди позивачка оцінила у 80 000 грн. і тому просила суд позов задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 травня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Київської міської державної адміністрації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Скарга обґрунтована тим, що право на видачу посвідчення настає відразу після встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності відповідної групи, яка пов`язаної з наслідками Чорнобильської катастрофи, і в даному випадку позивачці без будь-яких додаткових зусиль з її боку повинно було бути видане відразу посвідчення постраждалої особи 1 категорії.

Просила суд апеляційної інстанції звернути увагу на той факт, що від червня 2016 року вона вчиняла дії з реалізації права на одержання посвідчення особи постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи першої категорії, і лише в лютому 2019 року їй було видано посвідчення особи, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи першої категорії.

Тобто, відповідач безпідставно чинив позивачці перешкоди у видачі посвідчення, починаючи від її письмових звернень до нього від червня 2016 року, які закінчувалися відмовами та закінчуючи зверненням за захистом порушених прав до суду, а в подальшому із заявою до виконавчої служби, після якої було відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду на її ( ОСОБА_1 ) користь.

Також вказує, що неправомірна бездіяльність відповідачів завдала їй також і моральних збитків, які оцінила у 80 000 грн, оскільки вона тривалий час знаходилася на лікуванні, стан її здоров`я не покращився, непокоять нестерпні головні болі, і до цього часу у неї порушена нормальна життєдіяльність, змінився звичайний спосіб життя, вимушена докладати додаткові зусилля для організації свого життя.

В апеляційній скарзі Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Скарга обґрунтована тим, що позивач повинен довести, що відповідачами вчинено по відношенню до нього неправомірні дії, які спричинили йому моральну шкоду у визначеному ним розмірі. Проте, позивачкою, відповідно до позовної заяви, не надано належних доказів, що підтверджують протиправність дій чи бездіяльності відповідачів у даній справі.

Відповідачі - виконавчий орган Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Департамент соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) подали відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в яких просять залишити її без задоволення, а апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) задовольнити, скасувати оскаржуване рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Погоджуються з думкою суду першої інстанції стосовно того, що документи для видачі відповідних посвідчень, у разі, якщо є рішення суду на користь позивача, щодо видачі посвідчення особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян, можуть виноситись на розгляд Комісії лише після набрання рішенням суду законної сили.

Також звертають увагу суду на те, що ч.4, 5 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Зазначають, що до повноважень Комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи відноситься встановлення статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та видача посвідчень, вкладок до нього, а відтак вимоги позивача в цій частині до Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) є безпідставними, а тому в їх задоволенні слід відмовити. Таким чином вищенаведені обставини доказуванню не підлягають.

Вимоги щодо стягнення витрат на санаторно-курортне лікування у сумі 36 960 грн, яка розрахована з цін середньої вартості одного ліжка за 21 день за 2016-2018 роки, що взяті з офіційного сайту санаторію «Поляна» в Закарпатській області є необгрунтованими та безпідставними, оскільки позивачкою не надано жодних доказів проходження санаторно- курортного лікування у цьому санаторію та понесених витрат на санаторно-курортне лікування.

Зазначають, що з врахуванням вимог закону, обставин справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, звертають увагу на те, що сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормального життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідачів.

Тому, вважають, що позивач повинен надати докази, як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювана та спричиненою шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якій просить задовольнити її апеляційну скаргу в повному обсязі.

Вказує, що визначений судом розмір моральної шкоди у 5 000 грн є явно не справедливим, адже не покриває тих моральних страждань, які їй довелося перенести.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що дії Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) згідно рішення Окружного адміністративного суду не визнано протиправними, а вважав за необхідне в цій частині позов задовольнити частково та стягнути з Київської міської державної адміністрації на користь позивача моральну шкоду, оцінивши її у 5 000 грн, яких буде достатньою для відновлення душевного стану позивача у відповідності до вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи, потерпілою внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 4, захворювання та інвалідність якої пов`язані з впливом аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується експертним висновком центральної міжвідомчої комісії МОЗ України та МНС України № 35 від 28.04.2016 року та довідкою спеціалізованої радіологічної МСЕК від 08.06.2016 року. (а.с. 3).

Рішенням окружного адміністративного суду м. Києва від 06.03.2018 року у справі №826/5356/17 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 24.02.2017 року №2 про відмову ОСОБА_1 у встановленні статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та видачі посвідчення категорії 1 серії А та вкладки до нього та зобов`язано Виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) в особі Комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи визначити ОСОБА_1 статус особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи та видати посвідчення категорії 1 серії А та вкладку до нього. В решті позовних вимог відмовлено (а.с. 75-76).

Встановлено, що відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.04.2011 №550 «Про утворення Комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з метою вирішення питань визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та громадян, віднесених до відповідних категорій осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи Виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було затверджено «Положення про Комісію для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 20.05.2011 №202. (далі - Положення).

Пунктом 2 Положення передбачені основні завдання Комісії, зокрема здійснювати розгляд питань щодо встановлення (підтвердження) статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та осіб, віднесених до відповідних категорій осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; розгляд питань встановлення факту участі громадян у ліквідації ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї; прийняття рішень щодо видачі (відмови у видачі, вилучення) відповідних посвідчень згідно з Порядком видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Окрім того, пунктом 3.2 Положення закріплено, що Комісія має право приймати рішення щодо видачі (відмови у видачі, вилучення) відповідних посвідчень згідно з Порядком.

З вищевказаного слідує, що саме до повноважень Комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи відноситься встановлення статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та видача посвідчень, вкладок до нього, а відтак вимоги позивача в цій частині до Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) є безпідставними, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

За ч.ч.4, 5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Таким чином вищенаведені обставини доказуванню не підлягають.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2018 року апеляційну скаргу Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) залишено без змін, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.03.2018 року без змін (а.с.39-43).

Так як постанова Київського апеляційного адміністративного суду у справі №826/5356/17 була винесена 12.07.2018 року, то рішення суду першої інстанції рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.03.2018 року у справі №826/5356/17 набрало законної сили після 12.07.2018 року.

Таким чином, у разі, якщо є рішення суду (на користь позивач) щодо видачі посвідчення особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян, то документи для видачі відповідних посвідчень виносяться на розгляд Комісії лише після набрання рішенням суду законної сили.

Так, 25 липня 2018 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 року №551 «Деякі питання видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян» (далі - Постанова), якою затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян (далі - Порядок). Згідно із пунктом 7 Постанови, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласним, Київській та Севастопольській міським державним адміністраціям було доручено утворити у місячний строк після набрання чинності цією Постановою Комісію з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та затвердити відповідне положення. Крім того, передбачено до 1 січня 2019 року провести заміну посвідчень у зв`язку із затвердженням нових зразків посвідчень:

-особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1);

-учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорії 2 і 3) з числи громадян, які брали участь у ліквідації інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів та проведенні на них регламентних робіт;

-особи, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 2), з числа постраждалих від радіаційного опромінення за інших обставин не з власної вини.

У пункті 11 Порядку було визначено, що посвідчення видаються уповноваженими органами за поданням райдержадміністрацій за місцем проживання (реєстрації) особи на підставі рішень комісій з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи утворених уповноваженими органами.

На виконання абзацу 2 пункту 7 Постанови Департаментом соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було розроблено проект розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Про видачу посвідчень особам, постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яким передбачалося здійснити такі утворити комісію, затвердити склад комісії та положення про комісію.

Вищезазначений проект Департамент підготував та направив на погодження структурним підрозділам Київської міської державної адміністрації - 24.07.2018 року.

В свою чергу, проект розпорядження виконавчого органу Київської міської і (Київської міської державної адміністрації) «Про видачу посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» було поділено на 2 проекти, а саме:

1. Проект розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Про деякі питання видачі посвідчень особам, постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

2. Проект розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київ| міської державної адміністрації) «Про затвердження Положення про комісію з визнач статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Проте, положення потребувало отримання висновку Міністерства юстиції України щодо відповідності положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, року. Даний висновок Департамент отримав - 06.12.2018 року.

По першому проекту: виконавчим органом Київської міської ради (Київській мі державній адміністрації) затверджено розпорядження від 04.12.2018 № 2194 «Про питання видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (розпорядження передбачає утворення комісії, затверджено склад комісії та організаційні питання) (а.с. 56-60).

По другому проекту: виконавчим органом Київської міської ради (Київській м державній адміністрації) затверджено розпорядження 20.12.2018 року № 2321 «Про затвердження Положення про комісію з визначення статусу осіб, які постраждали вна Чорнобильської катастрофи» (визначені завдання та права комісії). 27.12.2018 року зареєстровано в Головному територіальному управлінні юстиції у м. Київ №320/2168.

Після чого, у зв`язку із кадровими змінами у Київській міській державній адміністрації та змінами внесеними до постанови Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 №551 «Деякі питання видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян» (зміни внесені постановою КМУ від 272 № 1172), Департаментом були підготовлені зміни до розпорядження виконавчого Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 04.12.2018 року №2194 «Про деякі питання видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», згідно з якими внесено зміни до складу Комісії та обов`язки піді посвідчень осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи поклад заступника голови Київської міської державної адміністрації з питань здійснення самоврядних повноважень. Також, були внесено зміни і у назву Комісії з визначення осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, а саме після: «Чорнобильської катастрофи» доповнено словами «та інших категорій громадян».

Після того, як були внесені зміни (зміни внесено розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11.02.2019 № 228 «Про внесення змін до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 04 грудня 2018 року № 2194 «Про деякі питання видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи») Комісія з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян розпочала свою роботу.

Отже, як вірно зазначено судом, засідання зазначеної Комісії та видача відповідного посвідчення ОСОБА_1 відбулося при першій же можливості, у вставлений законом термін, а тому вимоги позивача щодо компенсації завданих збитків у вигляді упущеної вигоди у період з червня 2016 року, у зв`язку з невчасною видачею посвідчення, є безпідставними та необґрунтованими.

Щодо стягненню витрат на санаторно-курортне лікування у розмірі 36 960 грн., сума якої розрахована із цін середньої вартості одного ліжка за 21 день за 2016, 2017, 2018 роки, що взяті з офіційного сайту санаторію «Поляна» в Закарпатській області, то вони є необґрунтованими та безпідставними, оскільки позивачкою не надано жодних доказів проходження санаторно-курортного лікування у цьому санаторію та понесених витрат на санаторно-курортне лікування.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України передбачено належність доказів належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною 2 ст.78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсність обставини справи.

За ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають знач для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідено з ч.1 та 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Проте, як вірно зазначив суд, позивачкою у позові зазначено лише загальна вартість витрат на санітарно-курортне лікування, виходячи із цін середньої вартості одного ліжка за 21 день за 2016, 2017, 2018 роки, що взяті із сайту одного із санаторіїв, в якому могла би лікуватися позивачка, але фактично не лікувалася. При цьому, позивачкою не надано факту лікування у санаторію, належних, необхідних доказів понесених витрат на лікування, таким чином, вказані позовні вимоги, не підлягають задоволенню у зв`язку із їх безпідставністю.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Так, згідно із частиною 2 статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право було порушене (упущена вигода).

Статтею 1166 ЦК України передбачено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльність особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Згідно з ч.1 ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді реальних збитків та упущеної вигоди, потрібна наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; збитків; причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини (у випадку завдання збитків державними органами за відсутності вини) та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

Проте, позивачкою не надано жодних обґрунтувань в чому полягає протиправність діянь Київської міської державної адміністрації та Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), якими саме діями завдано матеріальну/майнову шкоду, та належних доказів заподіяння матеріальної/майнової шкоди.

Відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Суб`єктом права вимоги (потерпілим) у зазначеному зобов`язанні може бути будь-яка особа, якій заподіяно шкоду. Носієм обов`язку відшкодувати шкоду, в свою чергу, можуть виступати: безпосередній заподіювач шкоди та інші особи (незавдавачі шкоди), на яких законом покладено обов`язок із відшкодування шкоди.

Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення (постанови Верховного Суду України від 14.06.2017 року у справі №923/2075/15, від 09.12.2014 року у справі № 5023/4983/12).

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи іншим цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

При цьому, пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення (постанови Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі № 923/2075/15, від 09.12.2014 у справі № 5023/4983/12).

Також, згідно з висновками Верховного Суду, збитки - це об`єкт зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересі учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у я або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Отже, відшкодування збитків є одним з видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі, відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляду відшкодування збитків не наступає.

Разом з тим, позивачкою не надано жодних змістовних обґрунтувань в чому полягає протиправність діянь відповідачів, якими саме діями завдано матеріальну/майнову шкоду, та належних доказів заподіяння матеріальної/майнової шкоди, та не визначив суму шкоди щодо кожного з відповідачів, та обґрунтування такої суми.

За положеннями ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з вимогами ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, серед іншого, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Приписами ч.ч.3, 4 ст.23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз`яснено в п.п.3,5,9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року за №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Зважаючи на всі встановлені судом по справі обставини, зокрема, що дії Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) згідно рішення Окружного адміністративного суду не визнано протиправними, тому суд вірно вважав за необхідне в цій частині позов задовольнити частково та стягнути з Київської міської державної адміністрації на користь позивачки моральну шкоду.

З урахуванням принципів розумності та справедливості, конкретних обставин справи, а саме: ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, характеру зусиль, спрямованих на відновлення порушеного права, характеру та глибини душевних страждань, яких позивачка зазнала у зв`язку несвоєчасною виплатою їй коштів, суд дійшов вірного висновку, що позивачці зазначеними діями та бездіяльністю Київської міської державної адміністрації спричинено моральну шкоду.

Розмір компенсації за спричинену моральну шкоду, яка буде достатньою для відновлення душевного стану позивача відповідно до вимог ч.3 ст.23 ЦК України судом вірно визначено у сумі 5000 грн., як таку суму, що з врахуванням вимог розумності і справедливості буде відповідати характеру протиправних дій та бездіяльності відповідача і глибині душевних страждань позивачки.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених в статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: