Справа № 161/8031/19 Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А. М.
Провадження № 22-ц/802/35/22 Категорія: 39 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Киці С. І., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання - Савчук О. В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним та неукладеним (нікчемним) за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 вересня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 березня 2017 року з нього на користь відповідача ОСОБА_3 стягнуто суму боргу за договором позики у розмірі 140 000 грн.

Позивач зазначав, що цим судовим рішенням встановлено, що ніби то, між ним та відповідачем 09 жовтня 2013 року було укладено договір позики, згідно умов якого ОСОБА_3 надав йому у борг 140 000 грн, а він зобов`язувався повернути надані грошові кошти останньому до 09 жовтня 2014 року, проте договір такого змісту між ним та відповідачем не укладався, а зазначену у договорі суму позики він не отримував.

Позивач також вказував, що укладав договір позики 09 жовтня 2013 року з відповідачем на суму 14 000 грн, який складався з трьох аркушів. На першому аркуші була написана сума позики 14 000 грн, а не 140 000 грн, на другому - він поставив свій підпис, на третьому - була таблиця з графіком виплати місячних платежів на 12 місяців.

Вважає, що відповідачем у договорі позики на суму 140 000 грн, який складається з одного аркуша, було додруковано текст договору до аркушу з його підписом та зазначено суму позики у розмірі 140 000 грн, яку фактично він не отримував.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_2 збільшивши позовні вимоги, просив суд визнати недійсним договір позики, складений між ним та відповідачем ОСОБА_3 від 09 жовтня 2013 року на суму 140 000 грн, визнати неукладеним (нікчемним) договір позики, складений між ним та ОСОБА_3 від 09 жовтня 2013 року на суму 140 000 грн та поновити йому строк звернення до суду із цим позовом.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 вересня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним договір позики, укладений 09 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на суму 140 000 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано тієї обставини, що у цивільній справі № 161/4196/16-ц рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 березня 2017 року, яке набрало законної сили, підтверджено факт отримання позивачем ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 140 000 грн за договором позики, укладеним 09 жовтня 2013 року з ОСОБА_3 . Висновком експертизи у вказаній справі встановлено, що підпис у графі позичальник належить ОСОБА_2 . Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов ОСОБА_2 .

Відзиву на апеляційну скаргу позивач не подавав.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, виходячи з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно умов якого позикодавець надав позичальнику позику у національній валюті України в сумі 140 000 грн, а позичальник зобов`язувався повернути надані грошові кошти у строк до 09 жовтня 2014 року (а.с.8, 9 цієї справи, а.с.3 справи № 161/4196/16-ц).

Оригінал договору позики, що міститься у матеріалах зазначеної справи, виготовлений за допомогою друкувального засобу (на комп`ютері), на одному аркуші з двох сторін та містить підписи сторін (а.с.3 справи №161/4196/16-ц).

Судом також встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 березня 2017 року, яке набрало законної сили 24 липня 2017 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто суму боргу за договором позики у розмірі 140 000 грн (а.с.6-7 цієї справи, а.с.109, 110, 150, 151 справи №161/4196/16-ц).

В межах вказаної справи ОСОБА_2 стверджував, що договір позики він не укладав та не підписував, у зв`язку з чим за ухвалою суду була проведена судова почеркознавча експертиза та у висновку експертизи № 2877 від 09 лютого 2017 року, проведеної Волинським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром, зазначено, що підпис, розміщений у графі «Позичальник» у договорі позики від 09 жовтня 2013 року, укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ймовірно виконаний ОСОБА_2 .

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 під час перегляду зазначеного судового рішення змінив позицію та вказував, що ОСОБА_2 укладав договір позики з ОСОБА_3 , але на іншу суму та висловив версію про підміну першої сторінки договору.

ОСОБА_2 обґрунтовуючи свої позовні вимоги у розглядуваній справі, заперечував факт укладення оспорюваного договору позики, у тому числі, щодо зазначеної в ньому суми позики у розмірі 140 000 грн та вважає, що аркуш договору, який він дійсно підписував з однієї сторони, замінено та збільшено суму з «14 000 грн» до «140 000 грн».

З приводу даного факту позивач звернувся до правоохоронних органів і його заява від 06 грудня 2019 року про вчинення кримінального правопорушення внесена Луцьким ВП ГУНП у Волинській області до ЄРДР з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 358 КК України, що підтверджується витягом з ЄРДР від 07 грудня 2019 року про реєстрацію кримінального провадження № 0004677 (а.с.10).

За клопотанням позивача ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року у цій справі була призначена судово-технічна експертиза (а.с.81).

З висновку судово-технічної експертизи документів № 6571/20-33 від 02 квітня 2021 року слідує, що встановити, чи за допомогою одного знакосинтезуючого пристрою з використанням у ньому різних картриджів, або на різних друкуючих пристроях надруковані перша і друга сторінки тексту договору позики від 09 жовтня 2013 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , не виявилося можливим з причини відсутності у знаках та на аркуші цього документу відображення ознак, які індивідуалізують знакосинтезуючий пристрій. Текст першої сторінки і текст другої сторінки виконані на аркуші наданого на дослідження договору позики від 09 жовтня 2013 року різними тонерами, якими споряджаються картриджі знакосинтезуючих пристроїв (принтерів, багатофункціональних пристроїв). Текст першої сторінки виконаний не в один друкуючий цикл з текстом другої сторінки договору, а є додрукованим до раніше виконаного на аркуші тексту його другої сторінки. Встановити, чи в той час «09 жовтня 2013 р.», яким датований договір позики, був надрукований текст відповідно його першої та другої сторінок, не виявилося можливим з причини відсутності в даний час у судово-експертній практиці України методики по визначенню давності (конкретного часу) виконання тексту документу знакосинтезуючому пристрої з лазерною технологією друку шляхом вивчення змін властивостей тонеру у часі. Для виготовлення наданого на експертизу договору позики від 09 жовтня 2013 року була використана частина іншого документу, а саме аркуш з реквізитами «3»-ої сторінки (за змістом тексту договору), на протилежному боці якого був додрукований текст, що починається словами «договір позики м. Луцьк «09 жовтня 2013 р. Ми ОСОБА_3 …» та закінчується словами «…9. Сторони звільняються від відповідальності…до Сторін, виникаючі після укладення даного договору» (а.с.99-105).

Беручи до уваги зазначений висновок судово-технічної експертизи як належний та допустимий доказ по справі, а також враховуючи встановлені у справі обставини, суд першої інстанції вважав, що при укладенні оспорюваного правочину було відсутнє вільне волевиявлення позивача, яке б відповідало його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України), оскільки, під час укладення спірного договору його текст з умовами щодо дати, ціни договору тощо (пункти 1-9) ОСОБА_2 не було погоджено, так як цей текст був додрукований до існуючої сторінки із підписами сторін, що були виконані раніше (пункти 10-15), у зв`язку з чим дійшов висновку, що цей правочин відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України необхідно визнати недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання договору позики неукладеним (нікчемним), суд свій висновок мотивував тим, що у даному випадку між сторонами мало місце укладення договору позики з іншими істотними умовами, ніж ті, що зазначені в оспорюваному договорі, зокрема, іншими були положення договору, що розміщені на першій сторінці (пункти 1-9), а тому, на думку суду, вказана обставина виключає можливість визнання спірного правочину неукладеним.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частин 1 та 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ухвалюючи рішення у цій справі, суд першої інстанції не врахував, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 березня 2017 року у справі № 161/4196/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 24 липня 2017 року, про стягнення заборгованості за оспорюваним договором позики, встановлено преюдиційні для вирішення зазначеної справи обставини, зокрема, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно умов якого позикодавець ОСОБА_3 надав позичальнику ОСОБА_2 в позику 140 000 грн, а позичальник зобов`язувався повернути надані грошові кошти до 09 жовтня 2014 року, правомірність вчинення якого у встановленому законом порядку не спростована. Зазначене звільняє відповідача від обов`язку спростування у даній справі доводів позивача про недійсність укладеного між сторонами договору позики.

Наведене узгоджується із правовими позиціями, викладеними Верховним Судом у постановах від 22 квітня 2021 року у справі № 755/19772/19 та від 12 січня 2021 року в справі № 453/850/17.

В справі, яка переглядається про визнання договору недійсним, ОСОБА_2 змінив позицію щодо непідписання оспорюваного договору позики і стверджував, що він укладав договір на суму 14 000 грн. та вказав на підміну першої сторінки договору. Разом з тим, позивачем на доведення зазначених обставин не надано суду договору на суму позики у розмірі 14 000 грн.

З урахуванням наведених обставин, пред`явлення позову про визнання договору позики недійсним з інших підстав, суперечить попередній поведінці ОСОБА_2 , а тому такі дії не відповідають принципу добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), спрямовані на порушення прав позикодавця.

Отже, вищенаведене дає підстави вважати, що позивач ОСОБА_2 всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог та не надав належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а саме, що оспорюваний договір позики від 09 жовтня 2013 року він уклав з відповідачем ОСОБА_3 на суму 14 000 грн, а не на суму 140 000 грн, як встановлено судом, тому колегія суддів дійшла висновку, що передбачені законом підстави для визнання недійсним вказаного правочину відсутні.

За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, тому з підстав, передбачених п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, його необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що апеляційним судом у цій справі ухвалюється нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , тому з нього на користь відповідача ОСОБА_3 підлягають до стягнення понесені останнім судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 514 грн 60 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 вересня 2021 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним та неукладеним (нікчемним) відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 514 (дві тисячі п`ятсот чотирнадцять) гривень 60 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: