П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2022 року

м. Рівне

Справа № 559/2095/21

Провадження № 22-ц/4815/703/22

Головуючий в Дубенському міськрайонному суді

Рівненської області: суддя Жуковська О.Ю.

Рішення суду першої інстанції

(вступна та регулятивні частини)

ухвалено 22 грудня 2021 року

(фіксування судового засідання за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось)

Повний текст рішення складено: 30 грудня 2021 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Гордійчук С.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 22 грудня 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Вербської сільської ради Дубенського району Рівненської області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до Вербської сільської ради Дубенського району Рівненської області (далі - Вербська сільрада) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Мотивуючи свої вимоги, зазначала, що з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року працювала директором Комунального закладу "Вербська дитяча музична школа". Наказом Відділу освіти, культури, молоді та спорту Дубенської районної державної адміністрації Рівненської області від 31 грудня 2020 року № 173 її було звільнено у зв`язку з переведенням у Вербську сільраду на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України. Цим же наказом бухгалтерії Комунального закладу "Дубенський районний будинок культури" доручено провести розрахунок відповідно до табеля. Розпорядженням сільського голови Вербської сільради від 04 січня 2021 за № 1/01-09 ОСОБА_1 було призначено з 01 січня 2021 року на посаду директора Вербської дитячої музичної школи шляхом переводу у зв`язку з реорганізацією Відділу освіти, культури, молоді та спорту Дубенської районної державної адміністрації. Згодом розпорядженням сільського голови від 11 січня 2021 за № 9/01-09 позивача звільнено з займаної посади з 12 січня 2021 року за власним бажанням на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України. Цим же розпорядженням головному бухгалтеру Вербської сільради було доручено провести відповідні перерахунки заробітної плати. Однак у порушення ст. 116 КЗпП України розрахунку повного розрахунку з позивачем у день звільнення проведено не було. 22.01.2021 року позивач надала голові Вербської сільради довідку Комунального закладу "Дубенський районний будинок культури" Дубенської районної ради від 22 січня 2021 року за № 16 про невикористані позивачем дні відпусток, де йдеться про те, що з 01 вересня 2019 по 31 грудня 2020 навчальний рік не використано 5 календарних днів, а з 01 вересня 2020 - 31 грудня 2020 навчального року 20 календарних днів. Лише через місяць після звільнення позивача, а саме 12 лютого 2021 року ОСОБА_1 було виплачено певні грошові кошти в сумі 2 217, 31 грн. Згідно з довідкою Вербської сільради від 14 травня 2021 року № 631/02-25 загальна сума заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 становила 11017, 68 грн. Дубенським міськрайонним судом Рівненської області 23 липня 2021 року видано судовий наказ про стягнення вказаних грошових коштів із відповідача, однак 11 серпня 2021 року наказ було скасовано та роз`яснено позивачу право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження.

З наведених підстав просила стягнути на свою користь з Вербської сільради середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 11 017,68 грн.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 22 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи судове рішення, суд з`ясував, що позивач з 01 липня 2005 до 31 грудня 2019 року працювала на посаді директора дитячої музичної школи с. Верба Дубенського району. Призначалась та звільнялась наказами начальника Відділу освіти, культури, молоді та спорту Дубенської районної державної адміністрації. З 01 січня 2020 року до 31 грудня 2020 року працювала на посаді директора Комунального закладу "Вербська дитяча музична школа" та звільнена в зв`язку з переведенням працівника у Вербську сільраду. В дні звільнень саме 31 грудня 2019 року та 31 грудня 2020 року їй не було здійснено виплату всіх необхідних сум за невикористану відпустку у вказані роки, а саме за 25 календарних днів.

Тому, на переконання суду, обов`язок виплати належних ОСОБА_1 сум виник саме у Дубенської районної державної адміністрації, зокрема його структурного підрозділу - Відділу освіти, культури, молоді та спорту, а, отже, і виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку мала стягуватись із них, а не з нового роботодавця. Відповідач як роботодавець позивача в період з 01 січня 2021 року до 12 січня 2021 року виконав вимоги законодавства при звільненні працівника. Тобто пред`явлений до нього позову задоволенню не підлягає, адже останній не повинен нести відповідальність за дії попереднього роботодавця.

На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, де вона покликалась на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала на те, що згідно з довідкою Вербської сільради від 14 травня 2021 року за №631/02-25 загальна сума заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 становить 11 017,68 грн. Тому міськрайонний суд дійшов хибного висновку про те, що обов`язок із виплати середнього заробітку виник саму у Дубенської районної державної адміністрації.

З викладених мотивів просила оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзиву на апеляційну скаргу не надавалось.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Як видно з матеріалів справи, наказом №173 начальника Відділу освіти, культури, молоді та спорту Дубенської районної державної адміністрації ОСОБА_1 звільнено з посади директора Вербської дитячої музичної школи 31 грудня 2020 року в порядку переведення працівника за його згодою у Вербську сільраду (а.с. 14).

Розпорядженням №1/01-09 голови Вербської сільради від 04 січня 2021 року призначено на посаду Вербської дитячої музичної школи ОСОБА_1 шляхом переводу з 01 січня 2021 року у зв`язку із реорганізацією Відділу освіти, культури, молоді та спорту Дубенської районної державної адміністрації (а.с. 15).

Розпорядженням №9/01-09 голови Вербської сільради від 11 січня 2021 року звільнено ОСОБА_1 як директора Вербської дитячої музичної школи з займаної посади з 12 січня 2021 року за власним бажанням (а.с. 16).

Згідно з повідомленням №633/02-25 Вербської сільради від 17 травня 2021 року ОСОБА_1 була призначена на посаду директора шляхом переводу, однак Відділом освіти, культури, молоді та спорту Дубенської районної ради не було перераховано будь-яких коштів на рахунок Вербської сільради як грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток.

В повідомленні зазначено, що трудові відносини ОСОБА_1 із Вербською сільрадою припинилися 12 січня 2021 року у зв`язку із її звільненням за власним бажанням.

При цьому остаточний розрахунок сум, що належали працівникові при звільненні, було здійснено 12 лютого 2021 року. Також йдеться про те, що період роботи з 01.01.2021 по 12.01.2021 ОСОБА_1 отримала право на 2 календарних дні щорічної відпустки і за це їй виплачено компенсацію в розмірі 459,08 грн. (а.с.28).

Довідкою №631/02-25 Вербської сільради від 14 травня 2021 року визначено, що загальна сума нарахованої заробітної плати становила 2 295,35 грн., кількість відпрацьованих днів - 5, середньоденна заробітна плата - 459,07 грн., кількість днів затримки розрахунку при звільненні - 24, загальна сума заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 11 017,68 грн. (а.с. 30).

Учасниками справи не заперечується і визнається, що 23 липня 2021 року Дубенським міськрайонним судом Рівненської області видано судовий наказ про стягнення вказаного середнього заробітку з Вербської сільради, однак ухвалою цього суду від 11 серпня 2021 року задоволено заяву Вербської сільради, наказ скасовано та роз`яснено позивачу, що вона має право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження.

Позов подано до суду попередньої інстанції 30 серпня 2021 року.

Як зазначав суд, для застосування наслідків пропуску матеріального строку відсутні підстави, адже правопорушення із невиплати належних при звільненні працівникові сум, а саме компенсації за не використані 25 календарних днів відпустки за 2019-2020 роки, триває. Також вказував, що обов`язок із виплати належних ОСОБА_1 сум виник у Дубенської районної державної адміністрації, зокрема його структурного підрозділу - Відділу освіти, культури, молоді та спорту, а тому і виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку має стягуватись із них, а не нового роботодавця.

Між тим, такі висновки є хибними.

Приходячи до переконання про часткове задоволення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги, що предметом спору у цій справі є стягнення середнього заробітку в розмірі 11 017,68 грн. за затримку у 24 дні належних ОСОБА_1 при звільненні сум за період роботи із 01 січня по 12 січня 2021 року саме Вербською сільрадою як роботодавця.

Предметом спору не є стягнення середнього заробітку за час затримки Дубенською районної державною адміністрацією виплати компенсації за невикористану відпустку, що складається з 25 днів за період роботи у 2019-2020 роках під упорядкуванням цього органу. Тобто позов пред`явлено до належного відповідача.

Щодо строків звернення до суду, то всупереч твердженням суду попереднього інстанції він є пропущений.

Так, згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, місцевий загальний суд може поновити ці строки (ст. 234 КЗпП України).

У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу роз`яснено, що за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15 зроблено висновок про те, що статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

У постановах Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16 та від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц суд касаційної інстанції роз`яснив, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

З`ясовуючи питання про поновлення заявнику строку звернення до суду з цим позовом, апеляційний суд ураховує, що запровадження адміністративно-територіальної реформи в Україні потягли за собою непорозуміння того, який саме орган місцевого самоврядування повинен відповідати за затримку розрахунку з позивачем. У зв`язку з цим задля вирішення питання про виплату належних при звільненні сум заявник була змушена неодноразово звертатися як до відповідача, та і до Дубенської районної державної адміністрації. Також ОСОБА_1 повідомляла Дубенську окружну прокуратуру та Дубенський районний відділ Національної поліції України про кримінальне правопорушення, яке полягало у невиплаті заробітної плати.

Береться судом до уваги й те, що на стягнення заявлених сум видавався судовий наказ, який згодом було скасовано, що також вказує на поважність причин пропуску строку звернення до суду із цим позовом.

Крім того, Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" внесено зміни до Кодексу законів про працю України. Глава ХІХ "Прикінцеві положення" Кодексу законів про працю України викладена у такій редакції: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобіганню поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначенні статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що позивач в розумний інтервал часу після того, як дізналася про порушення своїх трудових прав, звернулася до суду з цим позовом, а тому матеріальний строк підлягає поновленню.

Обчислюючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

З пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" вбачається, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

При стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України судам слід керуватися Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Апеляційним судом перевірено нараховану самим же відповідачем суму заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, та встановлено, що вона наведеним у Порядку №100 правилам обчислення відповідає.

При з`ясуванні розміру встановленою ч. 1 ст. 117 КЗпП України відповідальності необхідно керуватись й тим, що такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Так, працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Згідно з ч. 1 ст. 9 ЦК України положення Цивільного кодексу України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, колегія суддів ураховує, що відшкодування, передбачене цією статтею, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

При зменшенні розміру відшкодування визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми парва до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як видно з видної Вербською сільрадою довідки, загальна сума нарахованої заробітної плати за 5 відпрацьованих днів становить 2 295,35 грн., а сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 11 017,68 грн.

Зважаючи на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям визначити розмір відповідальності відповідача у сумі 2 000 грн.

Розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку обчислений апеляційним судом з урахуванням податків та обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню в дохід держави при виплаті позивачу стягненої суми. Так, зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Мотивом для прийняття нової постанови - про часткове задоволення позову відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Частинами першою-другою ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Матеріали справи містять підтвердження сплати позивачем судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції в розмірі 908 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362 грн.

Оскільки розмір задоволених позовних вимог складає 2 000 грн. із 11 017,68 грн., тому пропорційно з відповідача на користь заявника потрібно стягнути 412,06 грн. судового збору.

Крім того, у позовній заяві ставилось питання про компенсацію ОСОБА_1 понесених на правничу допомогу витрат. До позовної заяви надавались ордер на надання правничої допомоги адвокатом Корнійчук А.С., розрахунок витрат на правничу допомогу з описом наданих послуг та вартості кожної з них окремо - загалом 3 000 грн., а також квитанція до прибуткового касового ордеру, які підтверджує сплату цих грошовий коштів.

Між тим, з огляду на критерії пропорційності, розумності, необхідності, а також якість виконаних адвокатом робіт, колегія суддів приходить до переконання про покладення на відповідача обов`язку з відшкодування 500 грн. витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 22 грудня 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Вербської сільської ради Дубенського району Рівненської області на користь ОСОБА_1 2 000 (дві тисячі) гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 по 12 січня 2021 року.

Стягнути з Вербської сільської ради Дубенського району Рівненської області на користь ОСОБА_1 412 (чотириста дванадцять) гривень 06 копійок судового збору та 500 (п`ятсот) гривень понесених не правничу допомогу витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ; АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: Вербська сільська рада Дубенського району Рівненської області: вул. Львівська, 43, с. Верба Дубенського району Рівненської області; .

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.О.Гордійчук