КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/271/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2022 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

за участі:

- представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

- відповідача ОСОБА_3 ,

- представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до ОСОБА_3

про поділ спільного сумісного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

08.12.2021 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя, в якому позивачка просить суд здійснити розподіл спільного сумісного майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1 , шляхом визнання за неї права власності на Ѕ частку вказаної квартири.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.06.2013 року по 03.12.2021 року.

Позивачка стверджує, що в період шлюбу, ними за спільні кошти була придбана квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_3 .

За наслідком чого позивачка вважає, що вказана квартира належить їй та колишньому чоловікові на праві спільної сумісної власності подружжя та підлягає розподілу, шляхом визнання права власності за кожним на Ѕ частку нерухомого майна.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 09.12.2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

В судовому засіданні 02.06.2022 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позов визнали та не заперечували проти його задоволення.

Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши та вивчивши документи наявні в матеріалах справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.06.2013 року, який було розірвано на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 03.12.2021 року по справі №947/33331/21, яке набрало законної сили 05.01.2022 року.

В період перебування у шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась спільна дитина - син ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Також судом встановлено, що в період перебування у шлюбі, 04.12.2013 року ОСОБА_3 уклав договір з ОСОБА_6 про купівлю-продаж нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., зареєстрований в реєстрі за №1004, за умовами якого ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1 .

Під час укладення вказаного правочину, ОСОБА_3 діяв зі згоди дружини ОСОБА_1 (п.8 договору).

04.12.2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., як суб`єктом реєстрації, було здійснено державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 , номер запису про право власності 3683055, що підтверджується інформаційною довідкою № від 08.12.2021 року.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Сторонами в судовому засіданні було визнано, що дійсно вказана квартира АДРЕСА_1 була придбана ними за спільні кошти під час перебування у шлюбі та є спільним майном подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

На підставі вищевикладеного, вказані обставини додатковому доказуванню не підлягають, у зв`язку з чим суд вважає, що вищевказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ст.63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.3 ст.71 СК України).

При поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.ч. 4, 5 ст.71 СК України).

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 Сімейного кодексу України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 Цивільного кодексу України, за умови звернення подружжя (кожного з них) до суду з таким позовом (ст.11 Цивільного кодексу України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд також зазначає, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Також статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Під час вирішення питання щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, судом враховується, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у зв`язку з чим, на підставі вищевикладених обставин, суд вважає позов ОСОБА_1 обґрунтованим, таким, що підлягає задоволенню, за наслідком чого слід здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 шляхом визнання за кожним з подружжя право власності на Ѕ частку вказаної квартири.

Згідно з ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням задоволення позовних вимог позивача, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає у відшкодуванню сплачений останньою судовий збір у розмірі 1749,00 грн.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, на підставі ч.3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», оскільки визнання позову відповідачем було здійснено після початку розгляду справи по суті, який в свою чергу розпочався у відповідності до ч.3 ст.217 ЦПК України з оголошенням головуючим судового засідання відкритим.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1, 2, 3, 10, 76-83, 89, 90, 141, 206, 259, 263, 264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) про поділ майна подружжя- задовольнити.

В порядку поділу спільного сумісного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_3 :

- Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

- Визнати за ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , витрати зі сплати судового збору в сумі 1749 (одна тисяча сімсот сорок дев`ять) гривень 00 (нуль) копійок.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Калініченко Л. В.