КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/29/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 9 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до правонаступника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пальора Ганна Юріївна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , законним представником якої є ОСОБА_4 , в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 8 листопада 2017 року, укладений між відповідачами відносно квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Пальорою Г.Ю. за реєстровим № 2193, та скасувати державну реєстрацію права власності малолітньої ОСОБА_5 на вказану квартиру, проведену нотаріусом 8 листопада 2017 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний № 38016836, номер запису про право власності - 23255640, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 00, а судові витрати у вигляді сплаченого судового збору покласти на відповідачів.

На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначив, що на підставі ордеру № 14174, виданого 14 лютого 1973 року на його ім`я, він став наймачем та вселився до квартири АДРЕСА_1 . Після укладення 2 вересня 1988 року шлюбу з ОСОБА_6 , останню було зареєстровано в спірній квартирі. У 1993 році вони разом з дружиною звернулися до органу приватизації із заявою про передачу квартири у спільну власність. ІНФОРМАЦІЯ_2 дружина померла та після цього з`ясувалось, що згідно розпорядження органу приватизації житла Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації № 2/184 від 10 лютого 1993 року квартиру передано у приватну власність лише ОСОБА_6 20 жовтня 2016 року Дніпровським районним судом м. Києва за його позовом ухвалено рішення у справі № 755/6513/16-ц, яким визнано розпорядження органу приватизації № 2/184 від 10 лютого 1993 року щодо приватизації вищевказаної квартири незаконним та скасовано, а також визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на житло, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , видане 10 лютого 1993 року Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією на ім`я ОСОБА_6 . В подальшому за інформацією, отриманою від органу досудового розслідування, позивач дізнався, що спірна квартира належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору дарування квартири від 19 січня 1995 року, тому, будучи обізнаним щодо нового власника квартири, у квітні 2017 року він звернувся до суду з позовом про встановлення нікчемності даного правочину, у задоволенні якого було відмовлено, однак при перегляді справи № 755/5077/17 судом апеляційної інстанції стало відомо, що спірна квартира 8 листопада 2017 року була незаконно продана ОСОБА_2 за 350 000,00 грн своїй малолітній онуці ОСОБА_5 , в інтересах якої діяла її законний представник ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу. На переконання позивача, квартира АДРЕСА_1 не могла бути предметом договору купівлі-продажу, який укладений між відповідачами в період розгляду справи № 755/5077/17, оскільки її приватизація визнана протиправною, договір дарування недійсним в судовому порядку при розгляді іншої справи № 755/4133/18, а відповідачі діяли недобросовісно. З метою відновлення своїх порушених житлових прав позивач вимушений звернутись з цим позовом до суду з вимогою визнати недійсним цей договір купівлі-продажу від 8 листопада 2017 року № 2193 та, як наслідок, скасувати державну реєстрацію права власності речових прав на нерухоме майно № 23255640 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки в інший спосіб відновити свої права на спірну квартиру позивач не має можливості.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 3 червня 2020 року залучено до участі у справі правонаступника відповідача ОСОБА_2 ,який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємця першої черги за законом - ОСОБА_3 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 9 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати з мотивів невідповідності висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішеннями суддів у справах № 755/6513/16-ц та № 755/4133/18, які набрали законної сили, вже було встановлено, що приватизація спірної квартири ОСОБА_6 відбулась незаконно, а укладений нею договір дарування квартири визнаний недійсним, тому обдарований ОСОБА_2 , який набув квартиру у власність на підставі цього правочину, не мав права її відчужувати на користь малолітньої ОСОБА_5 згідно оспорюваного договору купівлі-продажу, стороною якого ОСОБА_1 хоч і не був, але вправі оскаржити його в судовому порядку, оскільки є законним користувачем квартири протягом тривалого часу і його житлові права мають бути відновлені саме шляхом визнання правочину недійсним. Позивач неодноразово звертався до ЦНАП про надання адміністративної послуги - оформлення та видачі свідоцтва про право власності на житло, а також внесення змін до уже виданого свідоцтва на ім`я померлої дружини, адже відповідно до листів Дніпровської РДА в м. Києві ОСОБА_1 приймав участь у приватизації квартири АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_6 і цей об`єкт нерухомості належить їм на праві спільної сумісної власності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Невмержицька І.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Крім того, під час розгляду справи представник подала клопотання про закриття провадження у справі на підставі пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України з огляду на те, що ОСОБА_1 після відкриття апеляційного провадження, а саме ІНФОРМАЦІЯ_4 помер, а спірні правовідносини не допускають правонаступництва, оскільки за життя позивач не реалізував своє право у встановленому законом порядку на приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

Відзиви інших учасників справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги та заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а клопотання про закриття провадження задовольнити в повному обсязі з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 отримав однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на підставі ордеру від 14 лютого 1973 року № 14174та уклав договір найму цього помешкання з ЖЕК-1003.

2 вересня 1988 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб і остання була зареєстрована в цій квартирі у 1990 році.

4 лютого 1993 року ОСОБА_6 звернулась до органу приватизації Дніпровської районної державної адміністрації із заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , право на яку мають вона та її чоловік ОСОБА_1

10 лютого 1993 року орган приватизації Дніпровської районної державної адміністрації м. Києва видав розпорядження № 2/184 про передачу у приватну власність ОСОБА_6 спірної квартири. Цього ж дня ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1 .

19 січня 1995 року ОСОБА_6 та її син ОСОБА_2 уклали договір дарування спірної квартири, а ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , у справі № 755/6513/16-ц позов ОСОБА_1 до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, ОСОБА_2 , про поновлення строку звернення до суду, визнання розпорядження органу приватизації житла незаконним та скасування, визнання свідоцтва про право власності недійсним та скасування задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 строк подання позовної заяви. Визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 10 лютого 1993 року № 2/184 про приватизацію квартири АДРЕСА_1 . Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яке видано 10 лютого 1993 року Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією на ім`я ОСОБА_6 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2017 року ОСОБА_2 відмовлено у відкритті касаційного провадження на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року.

Постановою Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2017 року відмовлено.

Судовими рішеннями у справі № 755/6513/16-ц було встановлено, зокрема, що 19 січня 1995 року ОСОБА_6 подарувала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 . Разом з тим, як дарувальник ОСОБА_6 з часу укладання договору дарування й до часу своєї смерті, так і позивач ОСОБА_1 , постійно проживали в цій квартирі, користувалися нею, несли витрати на її утримання, з реєстрації у квартирі не знімалися та іншого житла не мають. Обдарований ОСОБА_2 у спірну квартиру за життя ОСОБА_6 , протягом понад 20 років, не вселявся та не реєструвався в ній, має інше житло, де й був зареєстрований до смерті матері. У спірній квартирі він зареєструвався лише після смерті матері, пред`явивши договір дарування за 1995 рік. Цих обставин ОСОБА_2 не заперечував, а сам позивач вказував, що лише з того часу коли останній зареєструвався у квартирі та став виганяти його з неї, він довідався про приватизацію та відчуження своєї квартири.

Встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , у справі № 755/4133/18 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_5 , треті особи: служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, державний нотаріус Десятої київської державної нотаріальної контори Долгова З.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пальова Г.Ю., про визнання недійсним договору дарування квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 19 січня 1995 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Долговою З.М. за реєстровим № 2у-113. У задоволенні іншої частини позовних вимог, а саме про витребування майна з чужого незаконного володіння, відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 15 травня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, арішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року в оскаржуваній частині залишено без змін.

З витребуваних судом першої інстанції у приватного нотаріуса КМНО Пальори Г.Ю. матеріалів нотаріальної справи вбачається, що 8 листопада 2017 року ОСОБА_2 уклав із ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах якої діяла її законний представник ОСОБА_4 ,договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

В цей же день приватним нотаріусом КМНО Пальорою Г.Ю. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний № 38016836 від 8 листопада 2017 року внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 23255640 про право власності ОСОБА_5 на спірну квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 00.

Також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто після відкриття апеляційного провадження у даній справі за апеляційною скаргою позивача на рішення суду від 9 листопада 2020 року, ОСОБА_1 помер, що підтверджується копією лікарської довідки про причину смерті № 020-1903 від 29 червня 2021 року та свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Дніпровським ВДРАЦС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києві) 30 червня 2021 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у даній справі про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 після набрання законної сили судовим рішенням, яким визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на житло, видане на ім`я ОСОБА_6 , не реалізував своє право на звернення до уповноваженого органу для вирішення питання про приватизацію спірної квартири та отримання свідоцтва про право власності на житло, як і не отримав відмову органу приватизації у прийнятті заяви на приватизацію, що було визнано представником позивача у судовому засіданні.

Суд вважав доведеними обставини, що відповідачами укладено відплатний правочин, виконання умов договору в частині проведення оплати за придбану квартиру покупцем підтверджено платіжним документом, у свою чергу продавець мав необхідні правовстановлюючий документи щодо права власності на квартиру, яку відчужував, та за яким було зареєстровано право власності на цю квартиру, враховуючи суб`єктний склад учасників цивільних відносин, угода укладена в інтересах малолітньої особи її законним представником, дотримано обов`язкова умова отримання дозволу відповідного органу опіки, тому в цілому дотримавшись процедури укладання договору купівлі-продажу та виконавши зобов`язання щодо проведення оплати за договором, відсутні підстави для визнання недійсним оспорюваного договору з підстав недотримання загальних положень статей 203, 215 ЦК України.

Крім того, районний суд вказав, що позивач не був стороною оспорюваного ним договору купівлі-продажу, тому положення статті 216 ЦК України не можуть бути застосовані. Разом з тим, позивач ніколи не був власником спірної квартири, що виключає можливість застосування статті 388 ЦК України.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Колегія суддів насамперед звертає увагу на те, що якщо суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для його скасування в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі (частина третя статті 377 ЦПК України).

Тобто, перш ніж скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі в зв`язку зі смертю фізичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, суд апеляційної інстанції має з`ясувати і зазначити в судовому рішенні, в чому полягає незаконність чи необґрунтованість ухваленого судом першої інстанції у справі рішення.

Подібні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (провадження № 14-37цс20) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 січня 2021 року у справі № 404/7203/17 (провадження № 61-1059св20).

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, одним із яких може бути визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень, що містяться пунктах 5, 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Колегія суддів враховує, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Отже, при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 до часу своєї смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_4 , був законним користувачем квартири АДРЕСА_1 на підставі ордеру від 14 лютого 1973 року № 14174 та договору найму цього житлового приміщення від 1988 року.

Судовими рішеннями у цивільних справах № 755/6513/16-ц та № 755/4133/18 визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації від 10 лютого 1993 року № 2/184 про приватизацію вказаної квартири лише дружиною позивача - ОСОБА_6 , визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на квартиру, видане 10 лютого 1993 року на ім`я ОСОБА_6 , а також визнано недійсним договір дарування квартири, укладений 19 січня 1995 року між ОСОБА_6 та її сином - ОСОБА_2 .

Таким чином, вказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили, поновлено право ОСОБА_1 як користувача спірної квартири АДРЕСА_1 на підставі ордеру від 14 лютого 1973 року № 14174 та припинено право приватної власності його дружини ОСОБА_6 і відповідача ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , на нерухоме майно у вигляді спірної квартири.

Утім, під час розгляду судом справи № 755/5077/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , про встановлення нікчемності правочину, застосування наслідків недійсності правочину, скасування державної реєстрації права власності та реєстрації місця проживання ОСОБА_2 відчужив цю квартиру своїй онуці - малолітній ОСОБА_5 , в інтересах якої діяла її законний представник ОСОБА_4 , відповідно до оспорюваного у даній справі договору купівлі-продажу від 8 листопада 2017 року.

За загальним правилом, встановленим частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Водночас, згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Такі обставини є преюдиціальними фактами, їх преюдиціальність заснована на юридичному механізмі набрання судовим рішення законної сили, відповідно до якого виникає заборона оспорювати в іншому процесі встановлені у цьому рішенні факти.

Отже, не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Крім того, преюдиційне значення можуть мати лише ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які зазначені у резолютивній частині рішення.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про відсутність у позивача права вимоги про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним з підстав того, що після набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовано приватизацію спірної квартири дружиною позивача, останній не реалізував своє право на приватизацію спірної квартири та отримання свідоцтва про право власності на житло, як і не отримав відмову органу приватизації у прийнятті заяви на приватизацію.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно, до яких належитьправо користування (сервітут).Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Згідно положень статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Факт правомірності користування майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 квітня 2019 року у справі № 924/1220/17 (провадження № 12-26гс19) зазначено: «Види речових прав на чуже майно визначені статтею 395 ЦК України, у якій також передбачено, що законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. За змістом статті 396 цього ж Кодексу особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Тобто орендареві забезпечується захист його права на майно, одержане ним за договором оренди, нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту права власності. Відповідно до частини першої статті 316, частини першої статті 317 та частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За приписами статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із частиною першою статті 321 цього ж Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Водночас за змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У розумінні приписів наведеної норми право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.».

В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Отже, ОСОБА_1 як правомірний і постійний користувач спірної квартири мав право на захист свого права користування спірним майном, в тому числі права його приватизації у встановленому законом порядку, шляхом усунення перешкод у його здійсненні пред`явленням вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного між відповідачами.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із вимогами статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (стаття 658 ЦК України).

За змістом частин першої - третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року в справі № 281/129/17 (провадження № 61-14661св19) зроблено висновок по застосуванню частини першої статті 203 ЦК України та вказано, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах.

За змістом оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 8 листопада 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , в інтересах якої діяла її законний представник ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Пальорою Г.Ю. за реєстровим № 2193, однокімнатна квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 33,40 кв. м, що відчужується, належала продавцю на підставі договору дарування квартири, посвідченого Десятою київською державною нотаріальною конторою 19 січня 1995 року за реєстровим № 2у-113, зареєстрованого в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 6 жовтня 1999 року у реєстрову книгу № д. 258-132 за реєстровим № 669.

Разом із тим, як було встановлено вище, судовим рішення у справі № 755/4133/18, яке набрало законної сили, договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 19 січня 1995 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Долговою З.М. за реєстровим № 2у-113, визнано недійсним.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Відповідно до статті 59 ЦК УРСР угода визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Виходячи з наведеного, ОСОБА_2 не мав законних підстав для укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, оскільки обставини протиправного набуття ним права власності на цю квартиру згідно недійсного договору дарування встановлені рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2018 року, яке набрало законної сили, а відтак суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним відплатного правочину щодо купівлі-продажунерухомого майна, укладеного між відповідачами.

Вдаючись до правової оцінки дотримання сторонами оспорюваного правочину вимог щодо його форми і змісту, інших істотних положень закону перед його укладенням та виконання зобов`язань в частині здійснення належної оплати за продаж квартири, районний суд не звернув уваги на підстави пред`явленого позову, зокрема, що ОСОБА_2 не мав необхідного обсягу правомочностей власника майна на його відчуження, а сторони договору купівлі-продажу, укладаючи його після скасування приватизації квартири та під час розгляду справи № 755/5077/17, в якій вони були учасниками, діяли недобросовісно з метою заволодіння чужим майном.При цьому, виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення виключно для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Також суду першої інстанції слід було врахувати, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. В цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно, зокрема в добросовісного набувача

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-3104цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18).

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18)).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

На відміну від віндикаційного позову, предметом якого є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння, негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року в справі № 404/3924/13-ц (провадження № 61-13427св18) зазначено, що позивач набув право користування спірною квартирою, оскільки його право на користування квартирою відновлене, проте не набув право власності на спірну квартиру, відповідно вимоги про повернення йому квартири як власнику майна є безпідставними, оскільки не підтверджуються належними доказами та не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, у зв`язку з тим, що положення статті 388 ЦК України визначають право самевласника на витребування майна від добросовісного набувача, а не користувача, яким в цьому випадку є позивач. Доводи касаційної скарги про те, що угода укладена між ним та відповідачем щодо продажу останній спірної квартири є нікчемною в силу закону, а тому квартира має бути повернута йому, не заслуговують на увагу, оскільки порушене право позивача щодо користування спірним житловим приміщенням відновлено, а питання щодо повернення квартири має ставитися власником цього майна, а не його користувачем.

Колегія суддів враховує, що судовим рішеннями у справі № 755/4133/18, яке набрало законної сили, позивачу було відмовленоу задоволенні його позовних вимог про витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння малолітньої ОСОБА_5 у зв`язку з тим, що ОСОБА_8 не є власником спірної квартири і підстави для застосування статей 387, 388 ЦК України відсутні.

У даній справі також встановлено, що ОСОБА_1 не був власником квартири АДРЕСА_3 до її відчуження дружиною ОСОБА_6 на підставі недійсного договору дарування на користь ОСОБА_2 , проте весь час був зареєстрований і фактично проживав у ній, ця квартира не передавалась йому у власність в порядку приватизації та відносилась до комунальної власності територіальної громади м. Києва, тому, на переконання колегії суддів, у спірних правовідносинах належним, дієвим, результативним і ефективним способомзахисту порушених та невизнаних прав та інтересів позивача було б саме визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійним на підставі статей 203, 215 ЦК України у поєднанні із статтею 391 ЦК України.

З наведеного вище вбачається, що оскаржуванерішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову не відповідає матеріалам справи та змісту спірних правовідносин, які склались між сторонами, це рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Невмержицька І.М. в суді апеляційної інстанції просила закрити провадження у справі на підставі пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки позивач ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , а спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Згідно зі статтею 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.

Таким чином, процесуальне правонаступництво настає в таких випадках: 1) у разі смерті фізичної особи чи припинення юридичної особи; 2) заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні; 3) в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір.

Правонаступництвом у матеріальних правовідносинах є перехід прав або обов`язків їх учасника до іншої особи внаслідок певних юридичних фактів, у результаті яких один з учасників правовідносин вибуває з них і замінюється іншою особою.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто під час апеляційного провадження у справі.

На час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_1 був користувачем (наймачем) неприватизованої квартири АДРЕСА_1 , а предметом спору є захист житлових прав позивача на це помешкання, яка перебувало у власності відповідачів, з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України.

Згідно із статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Відповідно до статті 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України

Частиною четвертою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

За змістом статей 3, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі(будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність.

Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яким визначено порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян.

У пункті 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яким визначено порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, визначено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Відповідно до пункту 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яким визначено порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, передбачено, що громадянин подає до органів приватизації такі документи:

заяву на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі;

копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним;

копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);

копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо);

довідку про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі;

технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок;

копію ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку;

документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду;

копію документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності);

заява-згоду тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що у разі непередання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві.

Право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду названим органом у строк, передбачений чинним законодавством.

У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11 грудня 2013 року у справі № 6-121цс13, постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19)та постановах Верховного Суду від 9 лютого 2018 року у справі № 719/179/17 (провадження № 61-1728св17), від 27 березня 2019 року у справі № 669/629/16-ц (провадження № 61-19598св18), від 7 липня 2021 року у справі № 175/4089/18 (провадження № 61-810св20), що свідчить про сталість судової практики.

Таким чином, обов`язковою умовою переходу права вимоги у порядку спадкування до спадкоємців про визнання за ними права власності на квартиру, в якій проживали спадкодавці, але померли до вирішення питання відповідним державним органом про її приватизацію, є звернення спадкодавця до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судами у справі № 755/6513/16-ц, що 4 лютого 1993 року ОСОБА_6 подала до органу приватизації Дніпровської райдержадміністрації заяву про приватизацію квартири АДРЕСА_1 на неї одну у вигляді 100 % частки житла, яка містила запис від імені ОСОБА_1 про те, що він не заперечує.

Як з`ясовано судом першої інстанції під час розгляду справи, ОСОБА_1 після набрання законної сили судовим рішенням, яким визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на житло, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , яке видане 10 лютого 1993 року Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією на ім`я ОСОБА_6 , не реалізував своє право на звернення до уповноваженого органу для вирішення питання про приватизацію спірної квартири та отримання свідоцтва про право власності на житло, за наявності для цього правових підстав, як і не отримав відмову органу приватизації у прийнятті заяви на приватизації, що було визнано представником позивача у судовому засіданні.

З витребуваних апеляційним судом у Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації документів, які стосувались приватизації квартири АДРЕСА_1 , також не вбачається, що позивач, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , за життя звертався особисто та/або через свого уповноваженого представника до органу приватизації із заявою, оформленою належним чином,про приватизацію вказаної квартири і органом приватизаціїприймалися рішення (розпорядження) щодо передачі та/або відмови в передачі у власність ОСОБА_1 спірної квартири, а також, що такі рішення(розпорядження) оскаржувались у встановленому законом порядку.

З огляду на викладене, спірні правовідносини щодо права користування житловим приміщенням нерозривно пов`язані з особою позивача, який за життя не скористався своїм правом на приватизацію спірної квартири, а тому таке право не підлягає успадкуванню і, як наслідок, правонаступництво в цьому випадку не допускається.

З наведених вище підстав в судовому засіданні суду апеляційної інстанції було відмовлено у задоволенні клопотань ОСОБА_9 , на користь якої ОСОБА_1 2 березня 2016 року склав заповіт, про зупинення провадження та залучення до участі у даній справі № 755/19254/18 правонаступника позивача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач через представника за довіреністю - ОСОБА_9 неодноразово звертався до ЦНАП Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про надання адміністративної послуги, а саме: оформлення та видачі свідоцтва про право власності на житло, а також внесення змін до уже виданого свідоцтва на ім`я померлої дружини, відхиляються колегією суддів як необґрунтовані з огляду на те, що такі звернення у грудні 2020 року, тобто після ухвалення оскаржуваного рішення, щодо внесення змін у свідоцтво про право власності на житло від 10 лютого 1993 року в частині позивача як співвласника квартири та щодо видачі свідоцтва про право власності на житло на підставі рішення органу приватизації від 10 лютого 1993 року № 2/184, які визнано недійсними і скасовано в судовому порядку, не можна вважати належним зверненням до уповноваженого органу приватизації із належно оформленою заявою про приватизацію спірної квартири у розумінні вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян.

Окрім того, органом приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 21 грудня 2020 року за результатом розгляду наданого пакету документів було прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 у внесенні змін до свідоцтва про право власності на житло за адресою: АДРЕСА_2 і доказів того, що це рішення оскаржувалось позивачем за життя матеріали справи не містять.

Разом з тим, не можна вирішити питання про спадкування спірної квартири без вирішення питання щодо її приватизації спадкодавцем, зокрема й правомірності відмови органом приватизації житла в оформленні цієї приватизації.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 приймав участь у приватизації квартири АДРЕСА_1 разом зі своєю дружиною ОСОБА_6 у лютому 1993 року не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та спростовується матеріалами справи.

Згідно із вимогами частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Підстави для закриття провадження у справі є вичерпними та визначені у статті 255 ЦПК України.

Згідно із пунктом 7 частини першої статті 255 ЦПК України у випадку, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі.

Відповідно до частини четвертої статті 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

За таких обставин, коли померлий ОСОБА_1 за свого життя не звертався до уповноваженого органу із заявою про приватизацію спірної квартири по встановлений процедурі, тобто у встановленому законом порядку не набув права власності на неї, залишився законним наймачем квартири та обґрунтовував свої вимоги порушенням конституційного права на житло, що нерозривно пов`язано з особою позивача, колегія суддів дійшла висновку про закриття провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 7 частини першої статті 255 та частин першої, третьої статті 377 ЦПК України, оскільки настала смерть фізичної особи - позивача у справі, а спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 8 липня 2019 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 5 грудня 2019 року, за заявою ОСОБА_1 було вжито заходи забезпечення позову, а саме: накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності малолітній ОСОБА_5 , законним представником якої є ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 8 листопада 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.Ю. за реєстровим № 2193.

Згідно із положеннями статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду (частини дев'ята, десята статті 158 ЦПК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Відповідно до статті 384 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Оскільки потреба у забезпеченні позову відпала у зв`язку набранням законної сили постанови апеляційного суду про закриття провадження у справі, а подальша дія вжитих судом заходів може призвести до порушення прав учасників справи, колегія суддів вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 8 липня 2019 року у даній справі.

На підставі викладеного та керуючись статтями 158, 255, 367 - 369, 374, 377, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Клопотання ОСОБА_3 про закриття провадження у справі № 755/19254/18у зв`язку зі смертю позивача ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 9 листопада 2020 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до правонаступника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пальора Ганна Юріївна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно закрити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 8 липня 2019 року у справі № 755/19254/18 у вигляді накладеного арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності малолітній ОСОБА_5 , законним представником якої є ОСОБА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 00.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній