Справа №372/4065/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2022 року, Галицький районний суд м. Львова, у складі головуючого судді Фролової Л.Д.,

при секретарі судового засідання Бараняку В.В.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_2

розглянувши матеріали цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - приватного нотаріуса Головкіна Яна Вікторовича, про визнання недійсними договорів дарування, стягнення безпідставно набутих грошових коштів, моральної шкоди та судових витрат,-

ВСТАНОВИВ:

Позовні вимоги.

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету споруна стороні відповідачів- приватного нотаріуса Головкіна Яна Вікторовича, про визнання недійсними договорів дарування, стягнення безпідставно набутих грошових коштів, моральної шкоди та судових витрат. Свої вимоги мотивував тим, що між ним та ОСОБА_4 було укладено шлюб, під час якого позивачем було придбано нерухомість. При цьому, на початку 2018 року, перебуваючи під впливом тяжких обставин, якими стали кримінальні переслідування відносно позивача, з метою недопущення незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, вищезазначене майнопозивач згідно договорів дарування передав у власність матері дружини МагазинщиковійІ.П.Зазначив, що дані договори були укладені на вкрай не вигідних для нього та його сім`ї умовах, внаслідок чого істотно погіршився майновий стан сім`ї.Позивач вказав, що на наступний день після укладення останнього із договорів дарування, ОСОБА_4 звернулася до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу. У відповідь на питання щодо підстав та наслідків подання такої заяви, вона пояснила, що такі дії є формальними і пов`язані виключно із метою збереження майна. Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що дії відповідачів свідчать про наявність умислу та свідоме зловживання довірою з метою заволодіння вищезгаданим майном та доходами від його експлуатації. Відтак, просить суд визнати договори дарування, - недійсними з підстав вчинення останніх під впливом тяжкої обставини і на край невигідних умовах.

Крім того, позивач зазначив, що відповідачі вдерлися до його будинку та вилучили з його робочого місця оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно, яке було предметом договорів даруванням. Просив врахувати, що починаючи з листопада 2019 року ОСОБА_3 , привласнювала всі доходи від оренди спірних приміщень, що вкрай негативно відобразилося на матеріальному забезпечені сім`ї позивача. Враховуючи розмір орендної плати, який складає 50 000 грн. щомісячно за кожне приміщення, кількість приміщень - 2 шт. та період такого привласнення (з 07.05.2018 по 27.11.20р., кількість повних місяців - 30), загальна сума коштів, що набуті ОСОБА_3 без належної правової підстави всупереч волі дарувальника складає 3 000 000 грн., які позивач просить стягнути на його користь.

Також, на думку позивача, внаслідок таких дій ОСОБА_3 , спрямованих виключно на заволодіння майном, позивач втратив сім`ю, яку створював та оберігав протягом багатьох років, втратив повагу та довіру своїх дітей, на відновлення якої підуть роки, втратив сон, спокій, рівновагу, не мав можливості реалізовувати себе в професійній площині та взагалі позбувся нормального способу життя. З огляду на вищенаведене, позивач оцінює завдану йому моральну шкоду у сумі 500 000 грн., які й просить стягнути на його користь.

Отже, враховуючи вищевикладене, позивач просить суд визнати недійсними договори дарування:

- трьох четвертих часток квартири в частині дарування 1/4 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 ;

-трьох четвертих часток земельної ділянки (кадастровий номер :04:014:0065), в частині дарування 1/4 частки земельної ділянки ОСОБА_3 ;

- закладу торгівлі (приміщення квартири №2 ) та магазину (приміщення квартири АДРЕСА_3 , ОСОБА_3 ;

-стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , безпідставно набуті грошові кошти у сумі 3 000 000 грн.;

-стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , в якості відшкодування завданої моральної шкоди грошові кошти у сумі 500 000 грн.;

-стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суму сплаченого судового збору та витрат на правову допомогу.

Рух справи в суді.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 30 листопада 2020 року, позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів- приватного нотаріуса Головкіна Яна Вікторовича, про визнання недійсними договорів дарування та стягнення безпідставно набутих коштів,- залишено без руху.

Ухвалами Обухівського районного суду Київської області від 30 листопада 2020 року та 11 грудня 2020 року в задоволенні заяв позивача про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 16 грудня 2020 року, позовну заяву скеровано за підсудністю до Галицького районного суду м. Львова.

Ухвалою судді Галицького районного суду м. Львова Л.Д. Фролової від 12 лютого 2021 року, позовну заяву було прийнято до провадження та вирішено здійснювати розгляд за правилами загального позовного провадження.

08 квітня 2021 року, за результатами підготовчого судового засідання, справу було призначено до судового розгляду. Крім того, витребувано від приватного нотаріуса Головкіної Яни Вікторівни копії договорів дарування.

Позиція сторін по справі.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з мотивів, що викладені в позові. Додатково повідомив, що укладав спірні договори дарування з метою уникнення конфіскації майна, оскільки щодо нього здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні. Вважає, що перебував під впливом тяжких життєвих обставин, у вигляді його незаконного кримінального переслідування, метою якого, на його думку, було змусити відповідача ОСОБА_4 відчужити своє майно або створення умов для захоплення такого майна третіми особами поза його волею. Повідомив, що факт істотного погіршення матеріального стану сім`ї позивача в цілому та матеріального стану самого ОСОБА_1 , внаслідок укладення оспорюваних договорів та подальшої недобросовісної поведінки обдарованої ОСОБА_3 , встановлено в рішенні Обухівського районного суду по справі №372/2071/20, прийнятого за наслідками розгляду заяви ОСОБА_4 про винесення обмежувального припису щодо заборони користування позивачем його власним житловим будинком. Крім того, зазначена обставина підтверджується, офіційними даними електронних декларацій ОСОБА_1 за відповідний період часу.

Представник відповідачів в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, зазначивши наступне. В позовній заяві позивач вказує на те, що нібито за його особисті кошти було придбано спірне нерухоме майно. Проте, жодних доказів існування особистих коштів, належних ОСОБА_1 в розмірі, необхідному для придбання п`яти об`єктів нерухомого майна, позивачем до позовної заяви не додано. Як не було надано доказів зазначення в договорах купівлі-продажу вищевказанихоб`єктів про факт їх придбання за особисті кошти ОСОБА_1 та про те, що такі об`єкти нерухомого майна взагалі були визнані особистою приватною власністю останнього. Вищезазначене нерухоме майно було придбано подружжям за спільні кошти, накопичені в період перебування в офіційному шлюбі, враховуючи, що і відповідач, і позивач постійно працювали та отримували дохід. Крім того, частина коштів була отримана ними від батьків ОСОБА_4 , які переїжджаючи до смт. Козин, Київської області продали належне їм нерухоме майно у м. Львові. Частину грошових для придбання спірної квартири АДРЕСА_4 , було запозичено на підставі кредитного договору № 728/210314 від 21 березня 2014 року, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ «БМ Банк». При цьому, зобов`язання за даним кредитним договором виконуються відповідачем особисто та позивач жодного разу не вносив грошові кошти на погашення кредиту та відсотків за ним.

16 листопада 2019 року за наявності наданого Обухівською районною державною адміністрацією Київської області дозволу на укладання договорів дарування, забезпосередньою участю та за нотаріально посвідченою згодою ОСОБА_1 , 3/4 часткиземельної ділянки та квартири АДРЕСА_5 , були подаровані їх спільним дітямтаматері- ОСОБА_3 по 1/4 частки кожному. Позивач був присутній при оформленні кожного правочину.Більше того, договори дарування від 16 листопада 2019 року були підписані від імені ОСОБА_4 і безпосередньо позивача імені, оскільки відповідач підписувала зазначені договори в якості законного представника дітей.

Крім того, в зазначеній заяві ОСОБА_1 заявив про те, що договори, що будуть укладатися за участю його дружини, відповідають інтересам сім`ї, їх укладення відповідає їх спільному волевиявленню та про свою згоду на те, щоб умови вищевказаних договорів визначалися його дружиною, ОСОБА_4 , самостійно, без додаткового погодження цих питань з ним.

Також вказав, що не відповідає дійсним обставинам справи твердження ОСОБА_1 про те, що відповідачами нібито було вилучено з робочого місця оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно, яке було предметом договорів дарування, оскільки всі правовстановлюючі документи на нерухоме майно знаходились у кожного із власників такого майна.

Повідомив суд, що фактично із позовною заявою про розірвання шлюбу відповідач звернулася до суду 16 жовтня 2019 року, тобто за місяць до укладення договору дарування від 16 листопада 2019 року, що підтверджується відміткою із вхідним номером, проставленим на першій сторінці позовної заяви, що спростовує твердження позивача про те, що позовна заява була подано до суду одразу після укладення договору дарування.

Щодо матеріальних збитків зазначив, що ОСОБА_1 взагалі необґрунтовані вимоги про стягнення матеріальних збитків, не надано доказів наявності договорів оренди та отримання доходів від здачі в оренду нерухомого майна до укладення спірних правочинів.

Щодо моральної шкоди, вважає, що позивачем, достовірно не доведено факт завдання моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідача, позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди.

Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі.

Третя особа по справі будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву в якій зазначила, що вирішення справи залишає на розсуд суду.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Встановлені судом фактичні обставини справи.

Відповідно до кредитного договору №728/210314 від 21 березня 2014 року, наданого позивачем, АТ «БМ Банк» та ОСОБА_4 банк надав відповідачу кредит в розмірі 1046000 грн зі сплатою 14,99% річних. Цільовим призначенням вказаного договору є - придбання нерухомості на вторинному ринку. При цьому, датою останнього повернення кредиту- є 20 березня 2034 року.

Відповідно до договору дарування від 07 травня 2018 року(з додатками) ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 магазин (приміщення квартири АДРЕСА_3 .

Пунктом 6 вказаного договору встановлено, що чоловік дарувальника, ОСОБА_1 надає згоду своїй дружині, ОСОБА_4 на дарування нею нежитлових приміщень, що відчужується за вказаним договором.

Відповідно до договору дарування від 07 травня 2018 року (з додатками) ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 заклад торгівлі (приміщення квартири АДРЕСА_6 .

Пунктом 6 вказаного договору встановлено, що чоловік дарувальника, ОСОБА_1 надає згоду своїй дружині, ОСОБА_4 на дарування нею нежитлових приміщень, що відчужується за вказаним договором.

Заявою від 07 травня 2018 року, ОСОБА_1 надав згоду своїй дружині ОСОБА_4 , на дарування закладу торгівлі, (приміщення квартири АДРЕСА_6 , та магазину (приміщення квартири №4 ) АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_3 , та 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями, що розташовані за адресою АДРЕСА_8 , на користь ОСОБА_6 , та у зв`язку з цим на укладення договорів дарування зазначеного вище нерухомого майна на умовах та на її власний розсуд.

Відповідно до договору дарування від 16 листопада 2019 року(з додатками) ОСОБА_4 від імені якої по довіреності діє ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 , ОСОБА_7 ОСОБА_7 3/4 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_9 .

Пунктом 11, вказаного договору встановлено, що чоловік дарувальника, ОСОБА_1 надає згоду своїй дружині, ОСОБА_4 на дарування нею3/4 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_9 .

Відповідно до договору дарування від 16 листопада 2019 року (з додатками) ОСОБА_4 від імені якої по довіреності діє ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 , ОСОБА_7 ОСОБА_7 ,- 3/4 частки земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_9 , кадастровий номер :04:014:0065.

Пунктом 9.3, вказаних договорів встановлено, що чоловік дарувальника, ОСОБА_1 надає згоду своїй дружині, ОСОБА_4 на дарування нею 3/4 часток земельної ділянки, що відчужується за вказаним договором

Заявою від 16 листопада 2019 року, ОСОБА_1 надав згоду своїй дружині ОСОБА_4 , на дарування 3/4 часток квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_9 , 3/4 частки земельної ділянки, яка розташована за адресою АДРЕСА_9 , кадастровий номер :04:014:0065та у зв`язку з цим на укладення договорів дарування зазначеного вище нерухомого майна на умовах та на її власний розсуд.

При цьому, у вказаних договорах дарування зазначено, що дарувальник стверджує, що дарування здійснюється ним без будь-яких погроз, примусу чи насильства. Укладення договорів не є збігом тяжких обставин для сторін та відповідає їх інтересам, волевиявленню, є вільним та усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі та реальній домовленості сторін. Крім того, зазначено, що договори не приховують інших правочинів і відповідають дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки, передбачені договорами.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, від 30 вересня 2020 року, 1/4 власності житлового будинку за адресою: АДРЕСА_10 належить ОСОБА_3 на підставі права власності.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 березня 2014 року, заклад торгівлі, за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві приватної власності ОСОБА_4 .

Крім того, 1/4 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 на підставі права власності.Заклади торгівлі, за адресою АДРЕСА_6 , 4 , на підставі договору дарування належать ОСОБА_3 .

Як вбачається з наданої відповідачем копії позовної заяви про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , така була зареєстрована Обухівським районним судом Київської області за вхідним номером 27167/18 16 жовтня 2019 року.

В матеріалах справи міститься витяг з ЄРДР від 05 червня 2020 року, з якого вбачається, що до Обухівського ВП ГУНП в Київській області надійшла заява від ОСОБА_1 , про те, що невстановлені слідством особи, у невстановлений досудовим розслідуванням день та час проникли до місця проживання ОСОБА_1 та встановили закладний пристрій (пристрій для прослуховування) в приміщенні кабінету (робоче місце адвоката), що знаходиться в будинку АДРЕСА_10 .Однак, вказане кримінальне провадження було закрито 28 травня 2020 року на підставі ч. 1 ст. 284 КПК України.

Як вбачається з Витягу з ЄРДР від 07 травня 2020 року, до Обухівського ВП ГУНП в Київській області надійшла заява від ОСОБА_1 , про те, що ОСОБА_4 за попередньою змовою та разом з ОСОБА_3 , шахрайським шляхом заволоділа належним ОСОБА_1 майном, а саме земельною ділянкою, житловими квартирами, що знаходяться в Київській та Львівській областях. Однак, вказане кримінальне провадження було закрито 28 травня 2020 року на підставі ч. 1 ст. 284 КПК України.

Відповідно до постанови дізнавача сектору дізнання Обухівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області лейтенанта поліції Янковської Р.В., кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №000006 від 03 липня 2020 року, яке було відкрито за заявою ОСОБА_1 , про проникнення ОСОБА_3 до його робочого кабінету, - закрито у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення.

Мотиви прийняття рішення судом.

Щодо стягнення безпідставно набутих грошових коштів, суд зазначає наступне.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі№ 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Встановлені судом фактичні обставини свідчать про те, що між сторонами у справі існували договірні правовідносини, що стало в подальшому підставою для отримання ОСОБА_3 грошових коштів за договорами оренди нерухомого майна, яке перебувало у її власності на законних умовах. Відтак позовні вимоги щодо стягнення грошових коштів у сумі 3 000 000 грн, як безпідставно набутих -не ґрунтуються на вимогах цивільного законодавства.

Щодо визнання недійсними договорів дарування, суд зазначає наступне.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).

Особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту (частина перша статті 214 ЦК України).

Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин (частина третя статті 214 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно частини 1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У відповідності до частин 1,4 ст.720 ЦК України сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада.

Договір дарування від імені дарувальника може укласти його представник. Доручення на укладення договору дарування, в якому не встановлено імені обдаровуваного, є нікчемним.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Здійснення права спільної сумісної власності, як і права спільної часткової власності, відповідно до статей 358, 369 ЦК України відбувається за згодою співвласників.

Згідно зі ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі ст. 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Здійснений судом аналіз ст.233 ЦК України свідчить про те, що можливість застосування недійсності правочину за ст.233 ЦК України передбачає наявність двох обставин, які підлягають доведенню в судовому порядку, а саме: наявності у особи тяжкої для неї обставини, під впливом, якої вона вчиняє правочин та вкрай невигідні умови правочину.

Суд також зазначає, що обставина наявності вкрай невигідних умов правочину відносно договору дарування не може бути застосована, оскільки за договором дарування за ст.717 ЦК України дарувальник не отримує жодних матеріальних благ (вигоди), а отже виключається застосування ст.233 ЦК України щодо договору дарування в контексті вкрай невигідних умов договору дарування.

Проаналізувавши надані позивачем письмові докази, суд приходить до переконання, що останнім не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що договори дарування були вчинені під впливом тяжкої для нього обставини.

Договори дарування укладені відповідно до вимог чинного законодавства, де дарувальником виступила дружина позивача ОСОБА_4 під час перебування їх у шлюбі.

Згідно змісту заяв, долучених до договору, чоловік дарувальника - ОСОБА_1 надав згоду своєї дружині ОСОБА_4 на дарування майна на умовах на її власний розсуд, самостійно, без додаткового погодження з ним. При цьому, ним здійснено застереження, що договори, що будуть укладатися за участю його дружини ОСОБА_4 , відповідають інтересам сім*ї і їх укладення відповідає їх спільному волевиявленню. Договори дарування від 07 травня 2018 року, у пункті 6 містять аналогічну згоду позивача на укладання договорів дарування нерухомого майна(у договорах дарування від 16 листопада 2019 року - пункт 9.3 та п. 11). Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів відмови ОСОБА_1 від односторонніх правочинів від 07 травня 2018 року та 16 листопада 2019 року на підставі статті 214 ЦК України; такі односторонні правочини не визнані недійсними та відсутні підстави його нікчемності.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Позивач стверджував, що під час досудового розслідування щодо нього, він дав згоду на укладення договорів дарування майна з метою уникнення майбутнього його покарання у виді конфіскації майна. Суд вважає за необхідне зазначити, що такі твердження позивача не тільки не підтверджують наявність тяжких обставин на момент укладення договорів дарування, під впливом, яких він вчинив правочини та вкрай невигідні умови правочинів, а й свідчать про його несумлінну поведінку під час досудового розслідування як підозрюваного.

Надані позивачем витяги з ЄРДР та інші документи, не спростовують добровільності волевиявлення ОСОБА_1 під час укладення спірних договорів дарування. Кредитний договір №728/210314 від 21 березня 2014 року, наданий позивачем, свідчить лише про факт укладення такого між АТ «БМ Банк» та ОСОБА_4 , під час перебування її у шлюбі з ОСОБА_1 . Оцінювати факти поганих стосунків між позивачем та відповідачами, на які посилався позивач, суд не вважає за необхідне, оскільки вказане не входить до предмету доказування.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання правочинів недійсними.

Щодо правових позицій Верховного суду, що зазначені позивачем в додаткових поясненнях, суд вважає, що такі не є підставою для задоволення позову, оскільки відносяться до інших правовідносин та мають інші фактичні обставини, яким надана правова оцінка.

Щодо відшкодування завданої моральної шкоди, суд зазначає наступне.

За змістом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відшкодування шкоди є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, застосування якого можливе за наявності усіх його елементів: протиправна поведінка; шкода, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина або незалежно від вини у випадках, передбачених ст.ст.1173, 1174 ЦК України.

Позивач у позовній заяві просить стягнути на його користь 500 000 грн. завданої відповідачами моральної шкоди, у зв`язку з вчиненням останніми протиправних дій.

Згідно положень п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктом 5 визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності відповідачів, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювачів та спричиненою шкодою.

Однак, дослідивши матеріали справи, судом було встановлено, що ОСОБА_1 не було доведено належними і допустимими доказами як самого факту заподіяння моральної шкоди, так і настання негативних наслідків.

З урахуванням вищевикладеного, суд зазначає, що під час судового розгляду позивачем не доведено безпідставність набутого майна ОСОБА_3 , недійсність договорів дарування нерухомого майна, а також спричинення йому моральної шкоди.Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що моральна шкода може бути стягнута виключно у випадках, встановлених законом.

Щодо судових витрат, суд зазначає наступне.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог було відмовлено в повному обсязі, такі покладаються на позивача.

Керуючись ст. 264, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів- приватного нотаріуса Головкіна Яна Вікторовича, про визнання недійсними договорів дарування:

- трьох четвертих часток квартири в частині дарування 1/4 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 ;

-трьох четвертих часток земельної ділянки (кадастровий номер :04:014:0065), в частині дарування 1/4 частки земельної ділянки ОСОБА_3 ;

- закладу торгівлі (приміщення квартири №2 ) та магазину (приміщення квартири АДРЕСА_3 , ОСОБА_3 ;

стягнення безпідставно набутих грошових коштів в сумі 3 000 000 грн., моральної шкоди в розмірі 500 000 грн., та судових витрат, - відмовити в повному обсязі.

Повний текст рішення складений 28 січня 2022 року.

Позивач:

ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_11

Відповідачі:

ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_12 ;

ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_10 ;

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору:

Приватний нотаріус Головкіна Яна Вікторівна, РНОКПП: НОМЕР_4 , Київськ обл., м. Обухів, 08700, вул. Київська, 115, оф.1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя Л.Д. Фролова