Справа № 161/9781/21 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М.
Провадження № 22-ц/802/467/22 Категорія: 40 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Данилюк В. А., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Кузіна Є. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсною додаткової угоди до договору про іпотечний кредит за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 24 березня 2008 року між ним та відповідачем Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») було укладено договір про іпотечний кредит №V0Z0GІ (далі - договір про іпотечний кредит) та іпотечний договір № V0Z0GІ (далі - іпотечний договір), який 24 березня 2008 року нотаріально засвідчила приватний нотаріус Троц Ю. Б. і зареєструвала його у реєстрі за № 1536. Згідно умов зазначених договорів валютою кредитування була гривня України.

Позивач зазначав, що 22 травня 2020 року Луцький міськрайонний суд Волинської області відкрив провадження у справі №161/7677/20 за позовом АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з нього на користь банку заборгованості за договором про іпотечний кредит у розмірі 49 956,75 доларів США, яка виникла виходячи із договору про іпотечний кредит, іпотечного договору та додаткової угоди до договорів про іпотечне кредитування від 15 жовтня 2008 року (далі - додаткова угода), де була змінена валюта та умови кредитування.

Позивач також вказував, що будь-яких змін до іпотечного договору АТ КБ «Приватбанк» не вносив і додаткових угод не оформляв, а він, у свою чергу, ніяких додатків до зазначених договорів не підписував та нікого не уповноважував це робити.

Вважає, що відповідач АТ КБ «Приватбанк» без його участі та відому сформував оспорювану додаткову угоду, чим порушив його право споживача фінансових послуг банку та вимоги діючого законодавства у сфері споживчого кредитування.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просив суд визнати недійсною додаткову угоду до договору про іпотечний кредит від 24 березня 2018 року за № V0Z0GІ, зобов`язавши АТ КБ «Приватбанк» повернути йому все, що отримано ним на виконання цього правочину, а також стягнути з відповідача на його користь понесені по справі судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано тієї обставини, що у 2009 році його було повідомлено лише про збільшення щомісячних платежів, а про наявність додаткової угоди чи нового договору про іпотечне кредитування йому нічого не було відомо. Водночас будь-якої додаткової угоди, яка повинна укладатися одночасно із договором про іпотечний кредит не існує, що беззаперечно свідчить про фальсифікацію оспорюваного правочину відповідачем та підтверджує обґрунтованість його позову. Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його позову.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач АТ КБ «Приватбанк» просив апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 березня 2008 року між відповідачем АТ КБ «Приватбанк», як кредитором, та позивачем ОСОБА_1 , як позичальником, було укладено договір про іпотечний кредит №V0Z0GІ та іпотечний договір № V0Z0GІ, який 24 березня 2008 року нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Троц Ю. Б. і зареєстровано у реєстрі за № 1536 (а.с.12-27).

Згідно умов зазначених договорів сума кредиту, на момент його укладання, відповідала 325 000 грн; сума відсотків та щомісячної комісії складала 714 123 грн 20 коп.; сума щомісячних ануїтетних платежів становила 4 329 грн 68 коп.

Судом також встановлено, що 15 жовтня 2008 року між АТ КБ «Приватбанк», як кредитором, та ОСОБА_1 , як позичальником, було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит №V0Z0GІ від 24 березня 2008 року, згідно умов якої було змінено валюту кредитування з української гривні на долар США (п. 8.1. додаткової угоди).

Згідно виписок про рух коштів по належних ОСОБА_1 рахунках № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , починаючи з 27 жовтня 2008 року по 26 квітня 2019 року включно, позивач систематично сплачував кошти в іноземній валюті - доларах США, в тому числі на погашення заборгованості по тілу кредиту, відсотках комісії та пені в розмірах і на інших умовах, які передбачені саме оспорюваною додатковою угодою (а.с.107-164).

За приписами п. 8.1 додаткової угоди, погашення кредиту провадиться в строки відповідно до графіка погашення кредиту, який розраховується згідно залишку заборгованості за кредитом станом на 15 жовтня 2008 року.

Відповідно до додатку до додаткової угоди - графіку погашення кредиту, розмір щомісячного платежу складає 968,45 доларів США (а.с.29).

ОСОБА_1 здійснював щомісячні погашення заборгованості в сумі, середній показник якої становить 970 доларів США, тобто у розмірі щомісячного платежу, визначений графіком погашення кредиту. Вказані суми платежів, здійснені ОСОБА_1 (у виписках про рух коштів НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 вказані еквіваленти щомісячних платежів в національній валюті - українській гривні - від 5 063 грн 40 коп. станом на 27 жовтня 2008 року і вище), значно перевищують розмір щомісячного платежу, визначеного п. 2.4. первісного кредитного договору (4 329 грн 68 коп.).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовував тим, що додаткову угоду від 15 жовтня 2008 року до договору про іпотечний кредит №V0Z0GІ від 24 березня 2008 року він не підписував та нікого не уповноважував це робити, про її існування йому до 2019 року нічого не було відомо, а тому вважає, що вона сфальсифікована та є такою, що порушує його право споживача фінансових послуг банку та вимоги діючого законодавства у сфері споживчого кредитування.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частини 1, 2 ст. 640 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

Наведені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17.

Крім того, у своїй постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц Велика Палата Верховного Суду констатувала, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Отже, у випадку встановлення факту неукладення договору, цей правочин не може бути визнаний недійсним.

Враховуючи наведене, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що ОСОБА_1 15 жовтня 2008 року не підписував додаткову угоду до договору про іпотечний кредит від 24 березня 2008 року, оскільки неукладений правочин не підлягає визнанню недійсним.

Разом з тим, позивач ОСОБА_1 не позбавлений можливості доводити обставини, що ним не укладалася оспорювана додаткова угода у судовому процесі про стягнення з нього кредитної заборгованості, заперечуючи проти позову кредитора.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.

Покликання в апеляційній скарзі, що сплата позивачем ануїтентних платежів в доларах США здійснювалась виключно під впливом обману та зловмисної домовленості працівників банку, не заслуговують на увагу, оскільки доказів вчинення оспорюваного правочину у зв`язку з введенням позивача, як позичальника, в оману ним не надано та матеріали справи таких доказів не містять. Разом з тим, позивач наводить взаємовиключні підстави для задоволення позовних вимог, а саме, що ним оспорювана додаткова угода не підписувалась та не укладалась та що оспорюваний правочин вчинений у зв`язку з введенням позичальника в оману щодо валюти кредитування.

Наведені позивачем ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, спростовуються вищенаведеними висновками суду першої інстанції, встановленими у справі обставинами, правовими висновками, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, і не впливають на законність рішення суду.

Вказані в апеляційній скарзі правові висновки Верховного Суду не стосуються спірних правовідносин, а тому не були враховані судом.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, є подібними доводам, які викладені у позовній заяві, мотивована відповідь на які надана судом першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: