Справа № 299/1808/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 травня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.,

суддів : Кожух О.А., Фазикош Г.В.

з участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 17 травня 2021 року у складі судді Бак М.Д. у справі позовом ОСОБА_1 до Орендного підприємства «Виноградівський завод залізобетонних виробів» про стягнення коштів за час простою, -

встановив:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом.

Посилається на те, що з 14.08.1973 року до 27.08.2019 року позивач працювала на ОП "Виноградівський завод залізобетонних виробів". Протягом 2018-2019 років був простій відповідача. На підставі положень статті 113 КЗпП України, де передбачено, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третіх тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу), відповідач повинен виплатити позивачу грошові кошти за час простою. У 2018 році посадовий оклад позивача становив 4800,00 грн., тому сума, яка підлягає сплаті за 12 місяців становить 38400,00 грн. У 2019 році посадовий оклад позивача становив 5250,00 грн., відтак сплаті на користь позивача підлягають кошти в сумі 28000,00 грн. за 8 місяців. Загальна сума невиплачених позивачеві грошових коштів за час простою становить 66400,00 грн., які позивач просила стягнути з відповідача.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 17 травня 2021 року у заявленому позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким заявлений позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначено, що суд не врахував обставини, які наведені в обґрунтування заявлених вимог, безпідставно не взяв до уваги всі докази, які надані в підтвердження позову і ухилився від їх дослідження, та необґрунтовано відмовив у заявленому позові.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_2 підтримав подану апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлений. Справа на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України розглянута у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з недопустимості письмових доказів, які додані позивачем, оскільки такі належним чином засвідчені в нотаріальному порядку та недоведеності заявленого позову.

Повністю з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що з 14.08.1973 року позивач ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем.

27.08.2019 року позивача звільнено з роботи в зв`язку з скороченням чисельності працівників на підставі ч.1 п.1 ст. 40 КЗпП України.

За письмовим зверненням позивача ОСОБА_1 управлінням Держпраці у Закарпатській області проведено перевірку, за результати якої складено акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю - ОП "Виноградівський завод залізобетонних виробів"№ ЗК 340/221/АВ від 20.09.2019 року про допущені порушення трудового законодавства, протокол про адміністративне правопорушення № ЗК 340/221/АВ/П/ПТ від 23.09.2019 року щодо директора ОП "Виноградівський завод залізобетонних виробів" ОСОБА_3 за ч.1ст 41 КУпАП, внесено припис про усунення виявлених порушень № ЗК 340/221/АВ/П від 20.09.2019 року.

Постановою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 22.10. 2019 року на директора ОП "Виноградівський завод залізобетонних виробів" ОСОБА_3 накладено адміністративне стягнення за ч.1 ст.41 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 510 грн.

З даної постанови вбачається, що ОСОБА_3 , будучи директором ОП "Виноградівський завод залізобетонних виробів" вчинив правопорушення щодо надання працівнику ОСОБА_1 відпустки, оскільки неузгоджено з працівником період надання щорічної відпустки, а також нарахування та оплату заробітної плати за дні простою в період 2018року до серпня 2019 року двох третин тарифної ставки встановленої працівникові розряду (окладу) працівникам, в тому числі ОСОБА_1 , чим порушено вимоги ч.4,5ст. 79,ст. 84, ч.1ст. 113 КЗпП та ст. ст. 10, 25 Закону України «Про відпустки».

Згідно із ч.1 ст.3 та ст.4КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Статтею 21 КЗпП України закріплено обов`язок власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч.1ст 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч.1 ст.1 Закону України від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР "Про оплату праці" (далі - Закон N 108/95-ВР), заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із ст.34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб.

У рішенні від 1 жовтня 2013 року N 8-рп/2013 у справі N 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Крім того, Конституційний Суд України дійшов висновку, що зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року N 137-V"Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)", за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону N 108/95-ВР, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника.

Таким чином, обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), про що йдеться у статті 94 КЗпП України і статті 1 Закону N 108/95-ВР, та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону N 108/95-ВР.

В обґрунтування заявленого позову позивач указує, що протягом 2018- 2019 року у відповідача був простій, а тому з врахуванням посадового окладу позивача, який у 2018 становив 4800грн., у 2019році - 5250 грн., відповідач повинен сплатити їй: за 2018 рік - 38400грн. (4800х2/3=3200х12), за 2019рік - 28000грн. (5250х2/3=3500х8), всього в загальній сумі 66 400грн.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з приписами ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України)

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Позивачем, відповідно до вищевказаних норм не подано належних, допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували заявлені вимоги, що за весь період з 01 січня 2018 року і по 27 серпня 2019 року вона жодного дня не працювала, що завод простоював, і вона не отримувала заробітну плату від відповідача. Такі посилання позивача спростовуються матеріалами справи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно наказів №1 від 10 січня 2018 року та №3 від 10 січня 2019 року відповідачем встановлено режим роботи з неповним робочим днем та неповним робочим тижнем в залежності від наявності замовлень на продукцію. Оплату праці визначено проводити згідно табелів обліку робочого часу пропорційно відпрацьованого часу.

З виписки з табелів робочого часу за січень - грудень 2018 року та січень - липень 2019 року позивача ОСОБА_1 від 04.09.2020 року №23 вбачається, що позивач в окремі дні виходила на роботу, а саме працювала : у січні 2018 року - 1 день, у лютому - 9 днів, у березні - 3 дні, у квітні - 4 дні, у червні - 7 днів, у липні - 2дні, у серпні - 5 днів, у вересні - 2 дні, у жовтні - 5 днів, у грудні - 4 дні, загалом працювала сорок два дні і за ці дні їй нарахована та виплачена заробітна плата, яку вона отримала.

Даною випискою з табелів робочого часу також стверджено, що у 2018-2019 роках позивач ОСОБА_1 перебувала у чергових відпустках за минулі роки, які їй надав відповідач і за які їй були нараховані та отримані грошові кошти в загальному розмірі 33358,64грн., в тому числі і вихідна допомога у серпні 2019 року, а саме: у січні 2018 року вона знаходилась у відпустці - 24 дні, лютому 2018 року - 6 днів, березні 2018року -20 днів, квітні 2018року - 10 днів, травні 2018 року - 21 день, червні 2018 року - 9 днів, липні 2018 року - 23 дні, серпні 2018 року - 7 днів, вересні - 2018 року - 21день, жовтні 2018 року - 9 днів, листопаді 2018 року - 22 дні, грудні 2018 року - 08 днів, у липні 2019 року - 22 дні, серпні 2019 року - 8 днів.

З виписки з табелів робочого часу також вбачається, що у січні 2019 року позивач знаходилась на лікарняному 17 днів, їй нараховано та виплачено заробітну плату в сумі 1591, 31 грн., та у неї мали місце прогули: у травні 2019 року - 12 днів, червні - 6 днів, липні - 4 дні. (а.с.74-76,141).

Листом відповідача від 03.10.2019 року №45 про усунення виявлених управлінням Держпраці у Закарпатській області порушень, вказаних у приписі № ЗК 340/221/АВ/П від 20.09.2019 року, стверджено, що за час простою, що виник не з вини працівника в 2018-2019 роках ОСОБА_1 проведено нарахування двох третин тарифної ставки встановленої працівникові в сумі 2130, 78 грн., а також за несвоєчасне при звільненні ОСОБА_1 нарахування виплат за час вимушеного простою їй проведено нарахування середнього заробітку в сумі 2325, 50 грн. за період з дня звільнення до отримання нею 28.09.2019 року.

Таким чином, позивачем не доведено, що відповідач за 2018 рік (12 місяців) та за 2019 рік до звільнення її з роботи (8 місяців), був у стані простою, внаслідок чого позивач весь цей період не працювала і не отримувала заробітну плату, та наявні підстави для стягнення з відповідача заявлених сум за час простою. А за час простою, що виник не з вини працівника, позивачу проведено нарахування, правильність яких не спростовано.

Беручи до уваги вищевказані правові норми та встановлені у справі обставини справи апеляційний суд погоджується з висновками суду про відсутність підстав для задоволення позову, однак вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позову, оскільки, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги надані позивачем копії письмових доказів, неправомірно зазначивши, що такі потребують засвідчення в нотаріальному порядку, та неправомірно ухилився від їх дослідження і надання їм правової оцінки по суті спору.

Відповідно до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За наведених обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині мотивування.

Керуючись ст.ст 374,376 ,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 17 травня 2021 року змінити в частині мотивування.

В іншій частині рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 17 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 03 червня 2022 року.

Головуючий :

Судді: