Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Данко В.Й.,

за участю:

секретаря Павлюх Л.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватне акціонерне товариство «Українська страхова група» про відшкодування шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення

в с т а н о в и в:

І. Стислий виклад позицій учасників справи

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла позовна заява від ОСОБА_4 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) до ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 (далі відповідач), у якій позивач просить суд:

-стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.;

-стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 247344,91 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником автобуса «І-Van», реєстраційний номер НОМЕР_3 .

При цьому 05.05.2017 мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю відповідача, винуватцем якої він є, що підтверджується вироком Мукачівського міськрайонного суду від 31.10.2017 по справі №308/7204/17, за яким відповідача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за частиною 1 статті 286 КК України.

З огляду на вказані обставини вважає, що настав страховий випадок, який є підставою для стягнення з відповідача суми заподіяних позивачу збитків. Водночас зауважує про те, що збитки, завдані позивачу становлять 247344,91 грн., що підтверджується звітом про визначення вартості збитку.

24.12.2019 до суду від представника відповідача надійшов відзив, у якому він проти позову заперечив. Відзив обґрунтований тим, що відповідальність за позовом повинен нести інший суб`єкт страхових правовідносин, оскільки ОСОБА_2 не є «належним відповідачем» у розумінні процесуального закону.

Вказує на те, що звіт про грошову оцінку є необґрунтованим з огляду на розбіжність між датою ДТП (05.05.2017) і датою цін, використаних для складання ремонтної калькуляції (19.02.2019). Вважає відповідний звіт недопустимим доказом, а заявлений розмір моральної шкоди безпідставним.

24.03.2021 до суду від представника третьої особи надійшли пояснення, яких він проти позову заперечив. Пояснення обґрунтовані тим, що позивач не зверталася до третьої особи упродовж законодавчо визначеного строку для отримання відповідного відшкодування.

Вважає, що у третьої особи відсутній обов`язок зі сплати моральної шкоди. Зазначає, що звіт про визначення вартості збитку є необґрунтованим, оскільки не враховує коефіцієнт фізичного зносу транспортного засобу.

Також звертає увагу суду, що до суми заявленого відшкодування позивач безпідставно включила ПДВ у сумі 40890,82 грн.

ІІ. Рух справи

Ухвалою від 11.11.2019 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 15.06.2020 суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про заміну відповідача у цивільній справі.

Ухвалою від 15.09.2020 суд залучив третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, а саме - приватне акціонерне товариство «Українська страхова група».

Ухвалою від 13.10.2021 суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення судової автотоварознавчої експертизи у справі.

Ухвалою від 10.11.2021 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Заходи забезпечення позову або доказів, у тому числі шляхом їх витребування, не вживались.

ІІІ. Фактичні обставини справи

Заслухавши пояснення та заперечення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач є власником автобусу «І-Van» жовтого кольору, реєстраційний номер А05331АР.

Як встановлено вироком Мукачівського міськрайонного суду від 31.10.2017, 05 травня 2017 року біля 4 год. 30 хв. позивач, керуючи автомобілем марки «MERCEDES-BENZ Sprinter 313 CDI», д.н.з. НОМЕР_4 рухаючись автодорогою сполученням «Київ-Чоп» в напрямку м.Свалява, за межами населеного пункту с. Карпати, не врахував дорожню обстановку, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автобусом «І-Van» жовтого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_5 , яким керував ОСОБА_5 , який рухався в напрямку м. Мукачево.

У результаті ДТП ОСОБА_5 відповідно до висновку судово-медичної експертизи №414/17 від 19.06.2017 отримав тілесні ушкодження, які відносяться до групи тілесних ушкоджень середньої тяжкості, як такі, що потягли за собою розлад здоров`я на строк понад 21 день.

Вказаним вироком відповідача визнано винним та засуджено за вчинення кримінального правопорушення за частиною 1 статі 286 КК України.

Вина у заподіянні збитків позивачу та наявність причинно-наслідкового зв`язку між заподіяною шкодою та діями відповідача останнім визнається.

Згідно з долученим позивачем звітом №64 від 10.06.2019 стверджувана вартість відновлювального ремонту становить 245344,91 грн., з яких у відповідності до ремонтної калькуляції 40890,82 грн. складає ПДВ.

Також суд з`ясував, що транспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ Sprinter 313 CDI», д.н.з. НОМЕР_4 був застрахований згідно з полісом №АІ9448319, що підтверджується інформацією з офіційного веб-сайту МТСБУ.

Відповідно до листа МТСБУ від 06.02.2020 №4.2-04/4036 страховиком відповідача було ТДВ «СТДВ «Глобус» (Т.1, а.с.111).

Зі змісту наведеного листав вбачається, що між відповідачем та ТДВ «СТДВ «Глобус» було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Зазначений договір діяв з 07.06.2016 по 06.06.2017.

19.12.2019 права та обов`язки ТДВ «СТДВ «Глобус» за передавальним актом перейшли до третьої особи у справі, що розглядається. Наведені обставини останньою не заперечуються та не оспорюються.

Позивач, виходячи з наявності достатніх, на її думку, підстав для стягнення з відповідача матеріальних збитків та моральної шкоди, звернулася до суду з відповідним позовом.

ІV. Позиція суду

(1)Щодо належності відповідача

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Частиною 1 статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц зробила висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

У постанові від 14 грудня 2021 року по справі №147/66/17 (провадження № 14-95цс20) Велика Палата Верховного Суду підтвердила зазначений висновок, вказавши, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком.

Тобто особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У свою чергу, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою підстави для покладення відповідальності на страхувальника відсутні.

Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його (третьої особи) користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування, тобто відшкодовує шкоду замість її завдавача у межах обумовленої у договорі суми.

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі.

Підсумовуючи викладене у сукупності, суд вказує на те, що відшкодування потерпілому збитків застрахованою особи є обмеженим, оскільки розраховується як різниця між фактичними збитками, що були заподіяні потерпілому, та обсягом сум, виплату яких забезпечує страховик за договором страхування.

За таких обставин застрахована особа може вважатися належним відповідачем за умови перевищення суми заподіяних нею збитків над лімітом відповідальності, застрахованої страховиком. Іншими словами за відсутності підтвердження того, що майнові збитки перевищують розмір застрахованої шкоди, підстави вважати, що застрахована особа повинна відповідати за пред`явленим позовом відсутні.

Отже, з метою встановлення належності відповідача, якщо позов пред`явлено до заподіювача шкоди, суд, серед іншого, повинен встановити:

1)чи була цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахованою;

2)чи перевищує обсяг майнових збитків, заподіяних застрахованою особою, ліміт застрахованої відповідальності у страховика.

Екстраполюючи викладене на спірні правовідносини, суд зауважує про те, що між відповідачем та ТДВ «СТДВ «Глобус» було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Вказаний договір діяв з 07.06.2016 по 06.06.2017, тобто був актуальний та породжував юридичні наслідки на момент настання ДТП (05.05.2017 року).

Між тим, позивач не надала жодних доказів на підтвердження того, що обсяг заподіяних збитків перевищує обумовлений сторонами договору страхування ліміт відповідальності відповідача у справі, яка розглядається.

Слід звернути увагу на те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 12 вересня 2018 року у справі №569/96/17 (пункт 46), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54) та № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 20 березня 2019 року у справі № 486/1459/17 (пункт 54), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц(пункт 63), від 15 травня 2019 року у справах № 750/5785/18, № 570/2739/16-цта № 554/9144/17, від 29 травня 2019 року у справі № 554/10303/17-ц, від 20 листопада 2019 року № 201/12877/16 (пункт 46), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71), від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц (пункт 43), від 19 травня 2020 року у справі № 263/17218/18 (пункт 24).

Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 75), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 54) та 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 31)).

У вимірі спірних правовідносин позивач не довів, а суд не встановив, факту перевищення майнових збитків, заподіяних застрахованою особою, ліміту застрахованої у страховика відповідальності.

Таким чином, виходячи з поданого сторонами доказового матеріалу, суд констатує, що належним відповідачем у спірних правовідносинах є страховик, тобто приватне акціонерне товариство «Українська страхова група» як правонаступник ТДВ «СТДВ «Глобус» за передавальним актом від 19.12.2019.

Чинне процесуальне законодавство позбавляє можливості суд рішенням у справі стягувати будь-яку суму відшкодування на користь позивача з третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Для вчинення таких дій необхідним є залучення страховика не як третю особу, а співвідповідачем. Утім, жодних клопотань чи уточнених заяв від позивача не надходило.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині відшкодування майнових збитків задоволенню не підлягають.

(2)Щодо відшкодування моральної шкоди

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України унормовано Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року №1961-IV (далі Закон №1961-IV).

Відповідно до статті 23 Закону №1961-IV Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: 1)шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; 2)шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; 3)шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; 4)моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 5)шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

За приписами статті 28 Закону №1961-IV шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: 1)з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; 2)з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; 3)з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; 4)з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; 5)з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; 6)з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Суд бере до уваги те, що позивач просить стягнути моральну шкоду, яка не охоплюється страховим відшкодуванням, оскільки не стосується шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого (згідно з статтею 23 Закону № 1961-IV) та не належить до шкоди, заподіяної майну (згідно з статтею 28 Закону № 1961-IV). Тому відповідальність за заподіяну позивачу моральну шкоду, яка полягає в його моральних стражданнях та інших немайнових втратах через спричинене з вини страхувальника ДТП, має бути співмірно компенсована останнім.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»).

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 29 листопада 2019 року у справі № 213/4098/18 (провадження № 61-14398св19).

Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Враховуючи вказані обставини, суд вбачає правові підстави для часткового задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача, оскільки неправомірними діями відповідача у вигляді пошкодження майна позивача, останньому були заподіянні моральні страждання, викликані необхідністю замість звичного перебігу життєдіяльності вживати додаткових заходів для налагоджування свого побуту, позбавлення частково користуватися своїм майно ( автомобілем) витрачати час на оформлення відповідних процесуальних документів.

За таких обставин належним і достатнім розмір відшкодування є сума в розмірі 20000грн.

V. Висновки за результатами розгляду

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підсумовуючи викладене у сукупності суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково.

Керуючись статтями 12, 13, 18, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_4 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 моральну шкоду у розмірі 20000 (двадцять тисяч) грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.Й. Данко