Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 761/13656/20
Номер провадження 22-ц/824/1568/2022
Головуючий у суді першої інстанції А.І. Саадулаєв
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
25 травня 2022 року місто Київ

Номер справи 761/13656/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Саадулаєва А.І., в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва, інформація про дату складення повного рішення не зазначена,

в с т а н о в и в :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, 3% річних та інфляційних втрат.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що маючи намір продати належні йому земельні ділянки, він звернувся за допомогою до свого знайомого, а саме ОСОБА_2 та видав на його ім`я три довіреності, відповідно до яких уповноважив останнього здійснити продаж належних позивачу земельних ділянок з кадастровим номером :06:004:0093 загальної площею 10,4718 га, :06:004:0094 загальною площею 12,0111 га та :06:004:0099 загальною площею 1,6039 га, що розташовані в Шпитьківській сільській раді Києво-Святошинського району Київської області.

19 листопада 2012 року відповідач, діючи від його імені, уклав договори купівлі-продажу вищевказаних земельних ділянок, отримавши від покупця грошові кошти у загальному розмірі 13007100 грн, що на день вчинення таких угод за офіційним курсом НБУ становило 1627311,40 дол.США. Після продажу земельних ділянок він неодноразово просив ОСОБА_2 передати йому грошові кошти, які той отримав в рахунок вартості проданих земельних ділянок, але відповідач грошові кошти не передав, повідомляючи його, що повний розрахунок за продані земельні ділянки з ним проведено не було, договори укладено з розстрочкою платежів, при цьому подавши до поліції заяву про те, що позивач вимагає від нього грошові кошти (кримінальне провадження №0005960, внесене до ЄРДР 09 червня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.189, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358 Кримінального кодексу України).

Під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження позивачу стало відомо про те, що ОСОБА_2 отримав від покупця до укладання договорів купівлі-продажу грошові кошти за продані земельні ділянки у повному обсязі. Отже, про своє порушене право позивач дізнався лише 24 січня 2018 року, під час початку ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, де на ознайомлення йому були надані копії договорів купівлі-продажу з відсутніми у них положеннями про розстрочку платежів і зазначено про повний розрахунок до підписання договорів.

Беручи до уваги те, що приховавши факт отримання повного розрахунку та отримання грошових коштів, відповідач взагалі не має наміру повертати кошти позивача, отримані від продажу земельних ділянок, безпідставно набувши таким чином майно, яке фактично йому не належить, позивач змушений був звернутися із вказаним позовом до суду, відповідно до вимог якого просив суд стягнути з відповідача на його користь безпідставно набуті грошові кошти в сумі 13007100 грн, 3% річних у розмірі 2907406,70 грн, інфляційні втрати - 19150353,33 грн, а також понесені у справі судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Дане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що до виниклих між сторонами правовідносин неможливо застосувати положення статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки відповідач у справі був уповноважений позивачем на укладення договорів купівлі-продажу земельних ділянок, а нотаріально посвідчена довіреність на розпорядження спірним майном та укладені договори купівлі-продажу є достатньою та належною підставою набуття майна. Враховуючи той факт, що за змістом статті 1006 ЦК України визначено, що повірений, зокрема, зобов`язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення, положення статті 1212 ЦК України до даних правовідносин не можуть бути застосовані. Крім того, судом першої інстанції було взято до уваги наявність в матеріалах справи нотаріально посвідченої заяви позивача, відповідно до якої ОСОБА_1 повідомив, що відчуження земельних ділянок було його вільним волевиявленням згідно діючого законодавства України, та стверджував, що не має будь-яких майнових, фінансових, моральних та інших претензій до свого представника по довіреності - ОСОБА_2 , а також до представника покупця та покупця земельних ділянок. З урахуванням недоведеності позивачем тих обставин, на які він посилався у своїй позовній заяві, місцевий суд дійшов висновку, що вимоги позову ОСОБА_1 були безпідставними і такими, що не підлягали задоволенню.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просив скасувати рішення суду та ухвалити у справі нове, яким його позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник вказував на те, що суд першої інстанції у своєму рішенні дійшов помилкового висновку про те, що набувши грошові кошти на правовій підставі, а саме на підставі довіреності, то і збереження грошових коштів - неповернення їх довірителю виключає застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України, оскільки за змістом положення вказаної норми важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження майна, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Що стосувалося висновків про наявність нотаріально посвідченої заяви позивача, то суд не врахував належним чином тієї обставини, що в жодній заяві ОСОБА_1 не зазначав, що отримав від ОСОБА_2 грошові кошти та не написав жодної розписки про отримання хоча б якихось грошових коштів. Більше того, суд не врахував, що за наявності кримінальних проваджень, в яких ОСОБА_1 звинувачують серед іншого і у вимаганні цих грошових коштів у відповідача, в разі повного розрахунку ОСОБА_2 в першу чергу надав би розписку про отримання ОСОБА_1 коштів, проте жодних доказів розрахунку з ним не існує, оскільки такого розрахунку ніколи не було, а одержані від продажу грошові кошти відповідач безпідставно зберігає у себе без будь-якої правової підстави.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представники - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд про її задоволення, посилаючись на обставини, що викладені у ній.

Представники відповідача - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували та просили суд відмовити у її задоволенні, а оскаржуване рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року залишити без змін, як законне та обґрунтоване, з урахуванням їхніх заперечень, що викладені у відзиві.

Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У відповідності до частин другої четвертої статті 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як визначено частинами першою та другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судові засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що подана ОСОБА_1 апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як було встановлено судом та що убачається з матеріалів справи, 15 листопада 2012 року ОСОБА_1 було видано три довіреності на ім`я ОСОБА_2 терміном на три роки, тобто до 15 листопада 2015 року, відповідно до яких він уповноважив відповідача управляти, користуватися і розпоряджатися (а також продати, здати в оренду, обміняти, заставляти, змінювати цільове призначення) земельними ділянками: кадастровий номер :06:004:0093 загальною площею 10,4718 га, розташованої в Київській області, Києво-Святошинському районі, Шпитьківській сільській раді за цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства; кадастровий номер :06:004:0094 загальною площею 12,0111 га, розташованої в Київській області, Києво-Святошинському районі, Шпитьківській сільській раді за цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства; кадастровий номер :06:004:0099 загальною площею 1,6039 га, розташованої в Київській області, Києво-Святошинському районі Шпитьківській сільській раді. Для цього позивачем було надано відповідачу право в тому числі отримувати належні йому, відповідно до договорів грошові кошти. Вказані довіреності посвідчені приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Копейчиковим І.В., під реєстровими номерами 650, 651, 652 (а.с. 14-16, т. 1).

19 листопада 2012 року ОСОБА_2 , діючи від імені позивача, уклав із ОСОБА_7 , від імені якого діяв ОСОБА_8 , договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :06:004:0093 загальною площею 10,4718 га, яка розташована в Київській області, Києво-Святошинському районі, Шпитьківській сільській раді, за цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Копійкою Л.П., під реєстровим номером 6350 (а.с. 17, т. 1).

Того ж дня, відповідач, діючи від імені позивача, уклав із ОСОБА_7 , від імені якого діяв ОСОБА_8 , договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :06:004:0099 загальною площею 1,6039 га, яка розташована в Київській області, Києво-Святошинському районі, за цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Копійкою Л.П., під реєстровим номером 6351 (а.с. 18, т. 1).

Крім того, 19 листопада 2012 року, ОСОБА_2 , діючи від імені позивача, уклав із ОСОБА_7 , від імені якого діяв ОСОБА_8 , договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :06:004:0094 загальною площею 12,0111 га, яка розташована в Київській області, Києво-Святошинському районі, Шпитьківській сільській раді, за цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Копійкою Л.П., під реєстровим номером 6352 (а.с. 19, т.1).

Як зазначено у пунктах 7 вищевказаних договорів продаж вказаних земельних ділянок було вчинено за 5655000 грн, 866100 грн та 6486000 грн відповідно.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Звертаючись до суду з позовом до відповідача про повернення безпідставно набутих коштів, позивач посилався на статтю 1212 ЦК України.

Так, загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 04 лютого 2021 року у справі № 638/19467/15-ц (провадження № 61-1764св20).

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

При цьому відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно.

Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року в справі № 6-3090цс15, від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17, у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19), у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18).

Як встановлено судом та убачається з матеріалів справи 15 листопада 2012 року ОСОБА_1 було видано три довіреності на ім`я ОСОБА_2 , відповідно до яких він уповноважив відповідача управляти, користуватися і розпоряджатися (а також продати, здати в оренду, обміняти, заставляти, змінювати цільове призначення) земельними ділянками, належними йому на праві власності, та на підставі яких ОСОБА_2 19 листопада 2012 року, діючи від імені позивача, уклав договори купівлі-продажу вказаних земельних ділянок з ОСОБА_7 .

Встановивши, що обставини справи свідчать про наявність ознак правовідносин доручення між позивачем та відповідачем на виконання певних дій, а відтак й наявність договірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено факт безпідставного набуття або збереження відповідачем переданих третьою особою грошових коштів, а тому підстави для задоволення позову у суду були відсутні.

За положеннями статті 12 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін.

Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно підкреслити, - із принципом незалежності суду.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано не було.

При цьому, вирішуючи спір у цій справі судом першої інстанції було правильно оцінено наявні в матеріалах справи докази, зокрема, надану суду копію заяви позивача від 17 травня 2013 року, засвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Копійкою Л.П. під реєстровим №1677, відповідно до змісту якої ОСОБА_1 , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, повністю віддаючи значення своїм діям, без будь-якого тиску зі сторони, відповідно до свого дійсного волевиявлення, повідомив, що відчуження земельних ділянок було його вільним волевиявленням згідно діючого законодавства України, та стверджував, що немає будь-яких майнових, фінансових, моральних та інших претензій до свого представника по довіреності - ОСОБА_2 , представника покупця по довіреності - ОСОБА_8 та до покупця - ОСОБА_7 , відповідно до договорів купівлі-продажу земельних ділянок, які були посвідчені 19 листопада 2012 року, Копійкою Л.П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровими №№6350, 6351, 6352.

Водночас в ході розгляду справи місцевим судом в матеріали справи було надано копію висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні №0000403 від 15 вересня 2020 року, згідно якого підпис від імені ОСОБА_1 та рукописний запис ініціалів у вищевказаній заяві від 17 травня 2013 року виконаний ОСОБА_1 (а.с. 74-92, т. 1)

Отже, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, враховуючи те, що позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог не було надано будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність правових підстав для стягнення з відповідача заявлених позивачем грошових коштів, як безпідставно збереженого майна згідно статті 1212 ЦК України.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування оскарженого рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Оскільки оскаржуване рішення суд залишає без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала таку апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 01 червня 2022 року.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна