Провадження № 2/761/2403/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

секретаря судового засідання - Таратінова Д.І.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Мацко М.А. ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві у порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд» про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, відповідно до якого просив суд у порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ОСОБА_1 майнові права на 1/2 частину об`єкта нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 300 000,00 грн., як 1/2 частину спільного боргу подружжя; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Свою позовну заяву обґрунтовував тим, що 25 серпня 2017 року між сторонами було укладено шлюб. В зв`язку з майбутнім народженням дитини та поліпшенням житлових умов, за спільним рішенням позивачем було отримано в борг від ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 600 000,00 грн. під розписку. Вказані кошти за спільним рішенням були спрямовані на укладення договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру. 10 листопада 2017 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав №18082/РН-К на об`єкт нерухомого майна, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . Позивач вказує, що надав свою згоду на укладення даного договору. Позивач звертає увагу, що на виконання умов вказаного договору були спрямовані грошові кошти, які були отримані в позику від ОСОБА_6 . Оскільки сторони на момент подачі позовної заяви - розлучаються, постає питання щодо поділу спільної сумісної власності, а також боргу. На підставі вищевикладеного, позивач звернувся з позовом до суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 грудня 2019 року матеріали позову передано на розгляд судді Ул`яновській О.В. (т.1, а.с.21).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 січня 2020 року матеріали цивільної справи було передано на розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва для розгляду за підсудністю (т.1, а.с.23).

Ухвала вмотивована тим, що предметом спору виступає поділ спільного майна подружжя за адресою: АДРЕСА_1 , 1 п.к. (І черга (секція А), а тому у зв`язку з виключною підсудністю справа підлягає до розгляду Шевченківському районному суду м. Києва.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 червня 2020 року матеріали позову передано на розгляд судді Кондратенко О.О. (т.1, а.с.35-36).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2020 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (т.1, а.с.37).

Також ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2020 року було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову (т.1, а.с.39-40).

11 серпня 2020 року на адресу суду надійшов відзив від ОСОБА_4 (т.1, а.с.46-50).

Відповідно до змісту відзиву вбачається, що відповідачка просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки на момент розгляду судової справи, об`єкт будівництва, в якому відповідачем придбано майнові права на квартиру не введено в експлуатацію, а тому спірну квартиру не можна вважати спільною сумісною власністю подружжя.

Також відповідачка не визнає позовну вимогу щодо стягнення 300 000,00 грн., як 1/2 частини боргу подружжя, тому що в поданій до справи копії розписки про отримання коштів позивачем відсутній підпис відповідача, який міг свідчити про її згоду та обізнаність щодо отримання коштів.

Окремо відповідачка наголосила, що зміст розписки свідчить про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 виникла домовленість про можливе отримання коштів, тобто відсутні докази реального отримання коштів.

На підставі розпорядження щодо повторного автоматичного розподілу справи № 01-08-916 від 02 жовтня 2020 року за підписом керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва Зборщік А.О., протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями матеріали позову передані на розгляд судді Фролової І.В., у зв`язку із наданням судді Кондратенко О.О. відпустки по вагітності та пологам (т.1, а.с.70-71).

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2020 року було прийнято справу до провадження судді Фролової І.В., призначено до розгляду (т.1, а.с.72).

10 листопада 2020 року на адресу суду надійшло клопотання від представника відповідачки - адвоката Пожидаєва І.В. про зміну прізвища відповідачки з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_4 » (т.1, а.с.75-76).

17 грудня 2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив (т.1, а.с.88-90).

Зі змісту відповіді вбачається, що представник позивача - адвокат Мацко М.А. просить суд задовольнити позовні вимогі у повному обсязі. Обґрунтовує це тим, що твердженнями представника відповідача щодо того, що відповідач до цього часу ще не набула майнові права за укладеним договором вказують або на грубе порушення умов Договору Компанією- Забудовником і схильним ставленням з боку Відповідача до такого грубого порушення, або про свідоме ухилення від набуття майнових прав зі сторони Відповідача, що вказує на умисну бездіяльність, що має наслідком не включення згаданих майнових право до спільного майна подружжя. Позивач наполягає на тому, що ним із відповідачем, на той час ще перебуваючи у шлюбі, було виконано грошові зобов`язання за договором купівлі-продажу майнових прав, а відтак вчинено дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання, в першу чергу майнових прав за договором, а в подальшому й права власності на об`єкт будівництва.

Також представник позивача вказує, що договір позики (укладений у спрощеній формі у вигляді розписки) було укладено під час перебування у шлюбі та з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за договором купівлі-продажу майнових прав № 18082/РН-К, який також було укладено під час перебування позивача та відповідача у шлюбі.

21 січня 2021 року на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив (т.1,а.с.174-179).

Зі змісту заперечень вбачається, що представник відповідачки - адвокат Пожидаєв І.В. просить суд відмовити у позовних вимогах у повному обсязі, виходячи з наступного.

Об`єкт будівництва, в якому ОСОБА_4 придбано майнові права на квартиру не введено в експлуатацію, кінцеві розрахунки не здійснено, Акт приймання- передачі майнових прав не підписувався, відповідно відповідач не є власником майнових прав на придбану квартиру, а власником майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 є ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд». Таким чином, встановлення питання щодо наявності порушеного права знаходиться у нерозривному зв`язку з встановленням факту наявності спірного майна у власності.

Щодо боргу подружжя вказує, що договір позики є класичним прикладом реального договору, про що свідчить положення абзацу 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України. Така норма сформульована імперативно. Натомість, подана позивачем до позовної заяви копія Розписки від 07.11.2017 року не містить даних про реальне отримання грошей у розмірі 600 000 грн., дати їх отримання, які цьому є докази, а свідчить лише про можливе у майбутньому отримувати кошти від ОСОБА_6 . Враховуючи зазначене, договір позики, на який посилається Позивач, є неукладеним, тобто не виникає будь-яких прав та обов`язків.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 травня 2021 року клопотання представника відповідача - ОСОБА_9 про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору було задоволено (т.1, а.с.215-216).

Залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору Приватне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд» (, адреса: 01010, м. Київ, вул. М. Омеляновича-Павленка, буд. 4/6).

01 липня 2021 року на адресу суду надійшли пояснення третьої особи по справі (т.1, а.с.230-232).

Зі змісту пояснень вбачається, що представником третьої особи зазначено, що компанією здійснюється будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 , 1 п.к. (І черга (секція А) у Шевченківському районі міста Києва. На момент подання пояснень вказаний об`єкт будівництва не введено в експлуатацію, Сертифікат відповідності закінченого будівництвом об`єкта не отримано. У зв`язку з чим, власником майнових прав на вказану квартиру є Приватне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд».

31 серпня 2021 року на адресу суду надійшла заява про забезпечення позову від представника позивача - адвоката Мацко М.А. (т.2, а.с.1-3).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31 серпня 2021 року було відмовлено у задоволенні заяви про зебезпечення позову (т.2, а.с.8-10).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31 серпня 2021 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків, а саме позивачу необхідно було надати докази сплати судового збору за другу позовну вимогу у розмірі 3 000,00 грн. (т.2, а.с.11-13).

16 вересня 2021 року на адресу суду надійшла заява про виконання вимог ухвали від представника позивача - адвоката Мацко М.А., а саме було надано докази сплати докази сплати судового збору за другу позовну вимогу у розмірі 3 000,00 грн. (т.2, а.с.20-21).

Позивач разом зі своїм представником в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити у повному обсязі.

Третя особа своїх представників у судове засідання не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Судом враховано, що у своїх поясненнях представник третьої особи просив розглядати справу у їх відсутність.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв.

Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив.

За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Під час розгляду справи, судом було встановлено наступне.

25 серпня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, зареєстрований Брусилівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, актовий запис №48 від 25.08.2017, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 25.08.2017 року (т.1, а.с.5).

Прізвище після державної реєстрації шлюбу:

чоловіка - ОСОБА_1

дружини - ОСОБА_4 .

Від шлюбу у сторін є спільна дитина - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 16.01.2018 (т.1, а.с.6).

В матеріалах справи наявна Розписка від 07 листопада 2017 року (т.1, а.с.14).

В розписці зазначено наступне (мовою оригіналу):

"07 листопада 2017 р.

Розписка

Я, ОСОБА_1 , громадянин України, ІПН НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Брусилівським РВ УМВС України в Житомирській обл. 02.02.2006р. Зареєстрвоаний за адресою: АДРЕСА_3 .

Сьогодні 07.11.2017р, домовилися про отримання від ОСОБА_6 (далі-Позикодавець) кошти 600 000,00 (шістсот тисяч грн. 00 коп.) гривень в борг для купівлі майнових прав на об`єкт нерухомого майна, а саме квартира АДРЕСА_4 . Суму отримуватиму частинами за усним запитом у зручний для Позикодавця час.

Зобов`язуюсь повернути кошти до 03.03.2020 року.

підпис ОСОБА_1 ".

10 листопада 2017 року між Приватним акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд» (далі-Компанія) та ОСОБА_4 (далі-Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу майнових прав №18082/РН-К (т.1, а.с.7-9).

Відповідно до п.1.1. Договору, за цим Договором Компанія продає, а Покупець придбає майнові права на об`єкт нерухомого майна, а саме - квартиру АДРЕСА_4 , на умовах та в порядку, що визначені у цьому Договорі.

Як вбачається з п.1.2. Договору, Під майновими правами Сторони розумітимуть право набути у власність закріплений з Покупцем Об`єкт після введення Об`єкту будівництва в експлуатацію шляхом державної реєстрації такого права на підставі цього Договору.

Майнові права на Об`єкт належать Компанії на підставі Експертного звіту ТОВ "УКРБУДЕКСПЕРТИЗА" №3-106-17-ЕП/КО від 07 липня 2017 року, Дозволу на виконання будівельних робіт №0649-Шв/С від 13.08.2008 року, Договору про поновлення оренди земельної ділянки від 20 грудня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №1320, Договору про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 31 березня 2017р., зареєстрованого в реєстрі за №232, Додаткова Угода №3 до Договору підряду №894/КБ от 25.10.2016, Договорів №№176/Ф, 177/Ф, 178/Ф, 179/Ф від 10.10.2016 року з ТОВ "Гамма Консалт" щодо передачі функцій замовника.

За змістом п.3.1 Договору, на дату підписання цього Договору вартість майнових прав на Об`єкт складає 704 415,83 грн. (сімсот чотири тисячі чотириста п`ятнадцять гривень 83 коп), в тому числі ПДВ 117 402,64 грн, виходячи з вартості майнових прав за 1 кв.м. - 19 507,50 грн., в тому числі ПДВ 3 251,25 грн.

Під час розгляду справи було встановлено, та наведене не було спростовано сторонами у справі, що вартість майнових прав на Об`єкт у розмірі 704 415,83 грн. було сплачено відповідачкою на користь третьої особи своєчасно та у повному обсязі. На підтвердження вказаного позивачем було надано копії квитанції (т.1, а.с.10-13).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 квітня 2020 року у цивільній справі №759/24134/19, шлюб, між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладений 25.08.2017 у Брусилівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, актовий запис №48 було розірвано (т.1, а.с.190-193).

22 вересня 2020 року відповідачкою у справі було змінено прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_4 », що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_5 від 22.09.2020р. (т.1, а.с.77).

Щодо позовних вимог в частині визнання за позивачем майнових прав на 1/2 частину об`єкта нерухомого майна, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Верховний Суд у постанові по справі № 546/912/16-ц від 24 січня 2020 р. зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. Та якщо заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Під час розгляду справи було підтверджено, та вказане не спростовувалося сторонами під час розгляду справи, що 10 листопада 2017 року між Приватним акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд» (далі-Компанія) та ОСОБА_4 (далі-Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу майнових прав №18082/РН-К.

Пунктом 1.2. Договору передбачено, Під майновими правами Сторони розумітимуть право набути у власність закріплений з Покупцем Об`єкт після введення Об`єкту будівництва в експлуатацію шляхом державної реєстрації такого права на підставі цього Договору.

Майнові права на Об`єкт належать Компанії на підставі Експертного звіту ТОВ "УКРБУДЕКСПЕРТИЗА" №3-106-17-ЕП/КО від 07 липня 2017 року, Дозволу на виконання будівельних робіт №0649-Шв/С від 13.08.2008 року, Договору про поновлення оренди земельної ділянки від 20 грудня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №1320, Договору про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 31 березня 2017р., зареєстрованого в реєстрі за №232, Додаткова Угода №3 до Договору підряду №894/КБ от 25.10.2016, Договорів №№176/Ф, 177/Ф, 178/Ф, 179/Ф від 10.10.2016 року з ТОВ "Гамма Консалт" щодо передачі функцій замовника.

Пунктом 1.4 Договору передбачено, Компанія зобов`язана передати Покупцеві майнові права на Об`єкт, а Покупець прийняти їх. Передача та приймання майнових прав здійснюється Сторонами за Актом прийому-передачі майнових прав після отримання Сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкта та проведення кінцевих розрахунків за фактично збудовану площу відповідно до технічного паспорту, виготовленого суб`єктом господарювання, що проводить технічну інвентаризацію. Покупець набуває право власності на майнові права після підписання ним Акту прийому-передачі майнових прав.

Суд звертає увагу на те, що за змістом ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, виходячи з вказаних умов договору, до введення Об`єкту в експлуатацію та оформлення Акту приймання-передачі майнових прав з Покупцем, тобто з ОСОБА_4 , власником майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 є Приватне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд».

Станом на момент розгляду справи Об`єкт будівництва, в якому відповідачем придбано майнові права на квартиру не введено в експлуатацію, кінцеві розрахунки за фактично збудовану площу не здійснено, Акту приймання-передачі майнових прав не підписано, а тому відповідач не є власником майнових прав на квартиру, що спростовує твердження позивача про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Також на цьому в своїх поясненнях було наголошено представником третьої особи, що об`єкт будівництва не введено в експлуатацію, Сертифікат відповідності закінченого будівництва об`єкта не отримано.

Аналізуючи вищевикладені обставини, оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд» про поділ спільного майна подружжя в частині позовних вимог щодо визнання за ОСОБА_1 майнових прав на 1/2 частину об`єкта нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідачки грошових коштів, як 1/2 частину спільного боргу подружжя, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до cт. 1046 ЦК України - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18.

Згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору позики та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів.

Верховний Суд у своїй Постанові від 11 листопада 2015 року, справа № 6-1967цс15 зазначив, що відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Одночасно з цим, як вбачається із тексту розписки, в ній зазначено, що (мовою оригіналу) «Сьогодні 07.11.2017р, домовилися про отримання від ОСОБА_6 (далі-Позикодавець) кошти 600 000,00 (шістсот тисяч грн. 00 коп.) гривень в борг для купівлі майнових прав на об`єкт нерухомого майна, а саме квартира АДРЕСА_4 . Суму отримуватиму частинами за усним запитом у зручний для Позикодавця час.».

Отже, ключовими словосполученнями в даній розписці виступають: «домовилися про отримання», та «Суму отримуватиму частинами».

Тобто, зміст даної Розписки свідчить, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 виникла домовленість про можливе отримання коштів, та не вказано про реальне отримання грошових коштів.

Тому, досліджуючи зміст розписки, з урахуванням тексту такої, суд не може дійти однозначного висновку, що фактична передача коштів від кредитора до боржника відбулась.

Також позивачем було долучено до матеріалів справи копії квитанцій про оплату майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 , однак ці квитанції виступають лише в якості доказів своєчасної оплати майнових прав до умов договору та не містять жодної інформації, що це є тими коштами, які отримані саме від ОСОБА_6 .

Суд звертає увагу на те, що ч.4 ст. 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Разом з тим, у ч.ч. 3, 4 ст. 65 СК України встановлено наступне для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.11.2018 у справі № 205/9626/16-ц (провадження № 61-37796св18) до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Згідно із ст.ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При цьому матеріалами справи достеменно не доведено, щонайменше те, що саме кошти, які були предметом позики від 07 листопада 2017 року були отриманні позивачем, а також те, що вони були використані виключно в інтересах сім`ї.

Враховуючи зазначене та сукупність обставин у даній конкретній справі, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд» про поділ спільного майна подружжя.

За висновками ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine»), заява № 63566/00, § 23).

Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України).

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки в задоволені позовних вимог було відмовлено, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з позивача на користь відповідача документально підтверджені судові витрати.

В матеріалах справи наявні копія квитанції №ПН50974 від 06 серпня 2020 року відповідно до якої сбачається факт перерахування ОСОБА_4 на користь ОСОБА_11 грошових коштів у розмірі 5 000,00 грн. (призначення платежу: , за надання правової (правничої) допомоги згідно договору №20041 від 29 липня 2020 року, ОСОБА_4 (т.1, а.с.61).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а відтак, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати у розмірі 5 000,00 грн.

У зв`язку з викладеним, на підставі ст. ст. 60, 61, 65, 69, 70, 71, 163 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 328, 331, 368, 372, 1046, 1047, 1051 Цивільного кодексу України, з урахуванням положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», керуючись ст.ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 89, 141, 247, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд» про поділ спільного майна подружжя - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса місця проживання - АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 ,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса місця проживання - АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_6 ,

Приватне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд», адреса місцезнаходження - 01010, м. Київ, вул. Михайла Омеляновича-Павленка, буд. 4/6, .

Повний текст рішення виготовлений 02 травня 2022 року.

Суддя: