Справа № 242/3013/21
Провадження № 2/242/472/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року Селидівський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Хацько Н.О., за участю секретаря судового засідання Носаль А. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в місті Селидове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . Окрім нього за вказаною адресою також зареєстрована його дочка - ОСОБА_2 . Зазначив, що фактично з 2019 року відповідач в зазначеній квартирі не проживає, перебуває на непідконтрольній Україні території. Зазначив, що реєстрація відповідача в його квартирі створює йому перешкоди в користуванні його власністю.

На підставі вищевикладеного, позивач просить суд визнати відповідача такими, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 14 червня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 21 вересня 2021 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надав до суду письмові пояснення, згідно з якими вона зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , проте на даний час вона навчається у м. Донецьку, та через ускладнений процес перетинання лінії розмежування може приїздити додому тільки на канікули.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з копією договору дарування квартири від 10 серпня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Нечипоренко Т. І., квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 .

Згідно з рішенням Української міської ради від 20.11.2015 № VII/2-11вул. Октябрьська в м.Українськ Донецької області перейменована на вул. Б. Хмельницького.

Згідно з копією довідки ОСББ «Фортуна» м. Українськ» № 73 від 12 травня 2021 року, за зазначеною адресою зареєстрована ОСОБА_2 .

У відповідності до копії свідоцтва про народження НОМЕР_1 , виданого 22 листопада 2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Великоновосілківського районного управління юстиції Донецької області, ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 УК України передбачено, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тобто передумовою для визнання членів сім`ї власника житлового приміщення для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є поважність їх відсутності в річний термін.

Разом з тим, відповідачем надано до суду акт обстеження матеріально-побутових умов, складений 05 липня 2021 року депутатом Селидівської міської ради Ісандарян М. А. Згідно з даним актом проведено перевірку матеріально-побутових умов громадянки ОСОБА_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 . В результаті перевірки встановлено, що в даній квартирі проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . ОСОБА_2 навчається в м. Донецьк. Вона не може часто приїздити додому у зв`язку із закриттям КПВВ «Мар`їнка», але на канікули приїжджає додому.

На підтвердження зазначеного відповідачем також надано копію довідки Донецького національного медичного університету ім.. М. Горького, у відповідності до якої вона дійсно навчається у вказаному навчальному закладі.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014р. №1085 «Про затвердження населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» місто Донецьк віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади, у тому числі органи реєстрації актів цивільного стану тимчасово не здійснюють свої повноваження.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів висновками експертів, та показаннями свідків.

Згідно зі ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом.

За загальним правилом документи, видані органами, їх посадовими та службовими особами на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом, їх акти (рішення, документи) є недійсними і не створюють правових наслідків.

Суд враховує практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права, зокрема висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. theRepublico f MoldovaandRussia», «Ila§cuandOthers v. MoldovaandRussia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibiacase), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Крім того, суд приймає до уваги пояснення відповідача щодо ускладнення перетинання лінії розмежування.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відсутність відповідача на спірній житловій площі носить тимчасовий та вимушений характер, в зв`язку із навчанням у м. Донецьку та обмеженими можливостями у в`їзді та виїзді до даного населеного пункту, тому суд вважає, що відповідач не проживає в спірному житловому приміщенні з поважних причин, і це є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 16,29, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 258, 259, 265, 268 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя Н.О. Хацько