Номер провадження: 22-ц/813/3580/22
Справа № 510/2031/16-ц
Головуючий у першій інстанції Сорокін К.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.05.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,
при секретарі: Дерезюк В.В.

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Златі Дмитра Спиридоновича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Ренійського районного суду Одеської області від 23 червня 2021 року за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Ренійського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кошовєй Ірини Федорівни від 13.05.2021р. про накладення на ОСОБА_1 штрафу у виконавчому провадженні ВП №59353009, заінтересовані особи: Ренійський районний відділ ДВС Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), адвокат Златі Дмитро Спиридонович в інтересах боржника ОСОБА_1 , стягувач ОСОБА_2 , у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_4 та Ренійська міська рада Одеської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, поновлення прав, які існували до порушення, стягнення матеріальної та моральної шкоди, -
в с т а н о в и в:
31 травня 2021 року адвокат Златі Дмитро Спиридонович в інтересах боржника ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на постанову державного виконавця Ренійського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кошовєй Ірини Федорівни від 13.05.2021р. про накладення на ОСОБА_1 штрафу у виконавчому провадженні ВП №59353009, зазначивши, що заочним рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 12.11.2018 року по справі №510/2031/16-ц ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зобов`язали усунути перешкоди у користуванні, належній ОСОБА_2 , частини земельної ділянки загальною площею 0,0928 га та відновити межі земельної ділянки у відповідності із наявним державним актом на право власності на земельну ділянку від 15.11.2010р., серія ЯК №488282 за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 0:02:004:0170), шляхом звільнення земельної ділянки.
За заявою стягувача ОСОБА_2 державним виконавцем Ренійського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відкрито виконавче провадження.
27.05.2021 року поштовим відправленням ОСОБА_1 було отримано копію постанови Держаного виконавця Ренійського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кошовєй Ірини Федорівни від 13.05.2021 року про накладення штрафу за невиконання рішення суду. В постанові вказано, що 13.05.2021 року виходом за адресою: АДРЕСА_1 , державним виконавцем було встановлено, що боржником рішення Ренійського районного суду Одеської області не виконано, а саме не усунені перешкоди у користуванні належній ОСОБА_2 частини земельної ділянки загальною площею 0,0928 га та не відновлені межі земельної ділянки у відповідності із наявним державним актом на право власності на земельну ділянку від 15.11.2010 року серія ЯК №488282 за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер: 0:02:004:0170) шляхом звільнення земельної ділянки.
Однак заявник не погоджується із зазначеною постановою, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець виносить постанову про накладення штрафу лише у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення.
У скарзі зазначено, що рішенням суду ОСОБА_1 було зобов`язано відновити межі земельної ділянки. Однак, порядок відновлення меж земельних ділянок визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів №376 від 18.05.2010 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за N 391/17686. Згідно із п. 4.3. цієї Інструкції відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України документації із землеустрою. Таким чином, так як в матеріалах виконавчого провадження відсутня розроблена та затверджена відповідно до статті 186 Земельного кодексу України документація із землеустрою і ця документація була відсутня і в матеріалах справи під час розгляду судом справи, а ОСОБА_1 не є спеціалістом із землеустрою та не має відповідних навичок та знань для визначення меж земельної ділянки, він вважає, що з поважних причин не виконав це рішення та звернувся із даною скаргою, у якій просив суд визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Ренійського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кошовєй Ірини Федорівни від 13.05.2021р. про накладення на ОСОБА_1 штрафу у виконавчому провадженні ВП №59353009.
У судовому засіданні адвокат Златі Дмитро Спиридонович в інтересах боржника ОСОБА_1 підтримав скаргу та пояснив, що штраф накладений державним виконавцем необґрунтований, так як ОСОБА_1 не розуміє як виконувати судове рішення, оскільки він не є землеустроітелем та не є спеціалістом в цій сфері. Самі державні виконавці не розуміють як виконувати рішення суду, у зв`язку з чим звернулись із заявою про його роз`яснення. На питання судді адвокат Златі Д.С. пояснив, що ОСОБА_1 не звертався до землевпорядників з метою виконання рішення суду.
Представник Ренійського районного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Ботіка Р.В. у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні скарги, пояснив, що штраф накладено у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження». Також відсутні підстави зупиняти виконавче провадження та їх заява про роз`яснення рішення суду не є підставою для скасування постанови про накладення штрафу за невиконання рішення суду.
Стягувач ОСОБА_2 підтримала позицію представника Ренійського районного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса).
Ухвалою Ренійського районного суду Одеської області від 23 червня 2021 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Ренійського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кошовєй Ірини Федорівни від 13.05.2021р. про накладення на ОСОБА_1 штрафу у виконавчому провадженні ВП №59353009, відмовлено.
В апеляційній скарзі адвокат Златі Дмитро Спиридонович в інтересах боржника ОСОБА_1 , просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Ренійського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кошовєй Ірини Федорівни від 13.05.2021р. про накладення на ОСОБА_1 штрафу у виконавчому провадженні ВП №59353009, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
На підставі ст. 29 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», на виконання рішень зборів суддів Одеського апеляційного суду від 02.03.2022р. та 16.03.2022р., у зв`язку із введенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., керуючись статтею 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», враховуючи рішення Ради суддів України №9 від 24.02.2022р. та рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022р. щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безперебійного функціонування Одеського апеляційного суду, головою суду видано Розпорядження №1 від 02 березня 2022 року, до якого внесені зміни розпорядженням №2 від 16 березня 2022 року, відповідно до п.п. 3-4 якого:
Зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, підрозділів територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя, розгляд цивільних справ продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду.
Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.
17 травня 2022 року електронною поштою від адвоката Арабаджи І.А. в інтересах ОСОБА_2 надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності.
18 травня 2022 року також на електронну пошту суду від адвоката Златі Д.С., що діє в інтересах ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із його у іншому судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 3 ст.13 ЦПК України встановлено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Учасники справи мають права, встановлені ст. ст. 43, 49 ЦПК України, в тому числі, ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.
Суд здійснює виклик сторін у судові засідання, в тому числі, шляхом надіслання судових повісток в порядку, встановленому ст. ст.128, 130 ЦПК України.
Сторони по справі про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Отже, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам по справі, що участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони.
Таким чином, мотиви відкладення судового засідання, наведені у клопотанні адвоката Златі Д.С. про його зайнятість у іншому судовому засіданні, суд вважає безпідставними.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 30 травня 2022 року.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційній скарзі доводи, відзив стягувача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Златі Дмитра Спиридоновича в інтересах боржника ОСОБА_1 , підлягає задоволенню частково за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.
Згідно зі статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Статтями 447, 448 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.
Чинним законодавством України у разі невиконання судових рішень, які набрали законної сили, передбачена процедура їх примусового виконання.
Закон України «Про виконавче провадження» (далі Закон) є спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ, що набрав законної сили 05 жовтня 2016 року, в редакції чинної на час проведення виконавчих дій, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно із пунктом 9 частини 1 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад, як забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
У частинах 1 та 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (пункт перший частини 1 та частина 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»).
За рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження (частини 1-3 статті 63 Закону України «Про виконавче провадження».
У разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника юридичну особу 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення (частини 1, 2 статі 75 Закону України «Про виконавче провадження»).
У частині 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Судом першої інстанції встановлено, що постановою Одеського апеляційного суду від 03.11.2020 року заочне рішення Ренійського районного суду Одеської області від 12.11.2018 року скасовано в частині зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 поновити становище, яке існувало до порушення права шляхом відремонтування бетонної відмостки біля гаражу, який належить ОСОБА_2 , а також стягнення в частині матеріальної та моральної шкоди з ОСОБА_3 .. Постанова не оскаржена та набрала законної сили.
Таким чином, залишено без змін заочне рішення в частині зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні, належній ОСОБА_2 , частини земельної ділянки загальною площею 0,0928 га та відновити межі земельної ділянки у відповідності з наявним державним актом на право власності на земельну ділянку від 15.11.2010р., серія ЯК №488282 за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 0:02:004:0170), шляхом звільнення земельної ділянки та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди.
13.06.2019 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження та направлено сторонам до відома рекомендованим листом з повідомленням.
19.08.2019 року на адресу відділу надійшла заява від боржника про зупинення виконавчих проваджень на підставі ухвали Одеського апеляційного суду №510/2031/16-ц від 24.07.2019 року про відкриття апеляційного провадження.
07.10.2019 року державним виконавцем були зупиненні виконавчі провадження на підставі ухвали Одеського апеляційного суду №510/2031/16-ц від 24.07.2019 року про відкриття апеляційного провадження.
08.12.2020 року на адресу відділу надійшла заява стягувача ОСОБА_2 про поновлення виконавчого провадження, яке було зупинено Одеським апеляційним судом.
14.12.2020 року державним виконавцем було направлено вимогу виконавця боржникам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні, належній ОСОБА_2 , частини земельної ділянки загальною площею 0,0928 га та відновити межі земельної ділянки у відповідності із наявним державним актом на право власності на земельну ділянку від 15.11.2010р., серія ЯК №488282 за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 0:02:004:0170) у строк на добровільне виконання 10 робочих днів, рекомендованим листом з повідомленням, код відправлення: 341, але лист повернувся до відділу у зв`язку із закінченням терміну зберігання.
23.03.2021 року виходом за адресою боржника: АДРЕСА_1 , державним виконавцем було встановлено, що боржником рішення Ренійського районного суду не виконано, у зв`язку із тим, що боржнику не зрозуміло як саме потрібно виконати рішення суду та він звернеться до Ренійського районного суду за роз`ясненням в частині процедури його виконання.
21.04.2021 року виходом за адресою боржника: АДРЕСА_1 державним виконавцем було встановлено, що боржником рішення Ренійського районного суду не виконано. Державним виконавцем було накладено штраф на користь держави за невиконання рішення суду та було надано боржнику 10 робочих днів на виконання. Повідомлення повернулось до відділу з відміткою боржника про отримання листа (код відправлення: 961).
13.05.2021 року виходом за адресою боржника: АДРЕСА_1 державним виконавцем було встановлено, що боржником рішення Ренійського районного суду не виконано. Державним виконавцем було накладено штраф на користь держави за невиконання рішення суду у подвійному розмірі та було надано боржнику ще 10 робочих днів на виконання (код відправлення: 469).
Постановою державного виконавця Ренійського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кошовєй Ірини Федорівни від 13.05.2021р. про накладення на боржника ОСОБА_1 штрафу за невиконання рішення суду у виконавчому провадженні ВП №59353009 (а.с. 5-6).
Відмовляючи у задоволенні скарги на постанову державного виконавця про накладення штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що у якості поважності причин невиконання рішення представник заявника посилається на те, що скаржнику не зрозуміло рішення суду, він не є спеціалістом із землеустрою і, відповідно, він не має відповідних фахових знань для визначення меж земельної ділянки, крім того представник Ренійського районного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) звернувся до суду за роз`ясненням рішення.
Однак суд не прийняв до уваги доводи заявника, оскільки, як вбачається з пояснень представника заявника ОСОБА_1 не звертався до землевпорядної організації з метою відновлення межі земельної ділянки у відповідності із наявним державним актом на право власності на земельну ділянку від 15.11.2010р., серія ЯК №488282, як зазначено в рішенні суду. Натомість заявник посилається на Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів №376 від 18.05.2010 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за N 391/17686 (далі Інструкція), таким чином перебираючи на себе функції спеціаліста (фахівця) із землеустрою. Крім того, апеляційний суд, розглядаючи апеляційну скаргу на заочне рішення від 12.11.2018 року, виловив свою думку з приводу застосування Інструкції та зазначив, що не приймає доводи апелянта про те, що акт від 05.10.2016 року про відновлення в натурі меж земельної ділянки не відповідає вимогам Інструкції, оскільки процедура відновлення меж проведена у відповідності до вимог чинного законодавства. Зокрема, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснювалось на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до ст. 186 ЗК України документації із землеустрою, з огляду на аналіз планів земельної ділянки (т. 1, а.с. 6, 15 зв.).
Таким чином, оскільки дії державного виконавця Ренійського районного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Кошовєй І.Ф. є таким, що відповідають положенням ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», постанова від 13.05.2021 року про накладення на ОСОБА_1 штрафу у виконавчому проваджені ВП №59353009, винесена обґрунтовано, а дії заявника суд розцінює як затягування виконання рішення суду.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.
Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
У пунктах 1 та 2 постанови №3 Пленуму «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01 березня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, роз`яснив, що Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а статтею 18 Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон №2453-VI) визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону №2453-VI).
Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.
Цивільна юрисдикція це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції (стаття 15 ЦПК). Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції (статті 108114 ЦПК).
У пункті 3 постанови №3 Пленуму «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01 березня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, звернув увагу судів на те, що, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17; далі КАС), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12; далі ГПК), Кримінальним процесуальним кодексом України (далі КПК) або Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.
У зв`язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).
Оскільки згідно зі статтею 16 ЦПК не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства. Разом із тим суд також має врахувати, що в порядку цивільного судочинства підлягають розгляду справи у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов`язані між собою і окремий їх розгляд неможливий».
У пункті 7 постанови Пленуму «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця и іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року №6 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що «Відповідно до статей 28, 41, 89 Закону про виконавче провадження при визначених умовах у разі невиконання боржником рішення самостійно державний виконавець виносить постанови про стягнення виконавчого збору, про накладення штрафу та про стягнення витрат, пов`язаних із організацією та проведенням виконавчих дій.
За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закону про виконавче провадження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами. У зв`язку із цим справи щодо оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях стосовно примусового виконання судового рішення у цивільній справі, належать до компетенції адміністративних судів».
Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 25 березня 2020 року у справі №521/19613/17 (провадження №61-14157св19) зробив правової висновок: «Відповідно до статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Спори щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця під час виконання судового рішення врегульовано Розділом VII ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження».
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені Законом України «Про виконавче провадження», згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
За змістом п. 7 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.
Частиною 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
З урахуванням вищенаведеного можна зробити висновок, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, утому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.
До відповідних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 червня 2018 року у справі №921/16/14-г/15 та у постанові від 06 червня 2018 року у справі №127/9816-ц.
Судами встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на рішення, дії та бездіяльність начальника Другого Малиновського ВДВС Калашникова Р.В., головного державного виконавця Другого Малиновського ВДВС Шумейко О.П., старшого державного виконавця Другого Малиновського ВДВС Татару Д.Д., старшого державного виконавця Першого Приморського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Волкунович А.Ю., серед яких є постанови про відкриття виконавчих проваджень, про стягнення з боржника виконавчого збору, про стягнення витрат на проведення виконавчих дій, про закінчення виконавчого провадження, про стягнення виконавчого збору, про накладення штрафів, про закриття виконавчого провадження.
Судами було встановлено, що вказана скарга неодноразово перебувала на розгляді судів різних юрисдикції, зокрема вимоги даної скарги були предметом розгляду суду адміністративної юрисдикції у період з 2016-2017 років, за результатами розгляду якого адміністративне провадження по справі було закрито, а скаржнику було рекомендовано звернутись за захистом порушених прав до суду цивільної юрисдикції.
Заявник ОСОБА_1, слідуючи рекомендаціям суду адміністративної юрисдикції, звернулась до суду загальної юрисдикції з вказаною скаргою.
Однак, судом першої інстанції вищевказаних висновків щодо юрисдикцію вказаного спору в частині оскарження постанов державних виконавців про стягнення з боржника виконавчого збору, про стягнення виконавчого збору, про накладення штрафів враховано не було, в результаті чого було помилково відкрито провадження за скаргою ОСОБА_1 у вказаній частині.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції при відкриті провадження у справі за вказаною скаргою дійшов помилкового висновку про її підсудність в частині оскарження постанов державних виконавців щодо стягнення з боржника виконавчого збору, про стягнення витрат на проведення виконавчих дій, про стягнення виконавчого збору, про накладення штрафів загальному суду в порядку цивільного судочинства.
Суд апеляційної інстанції з вказаних підстав ухвалу скасував та заначив, що вказані вимоги скарги підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Однак, колегія суддів не може повністю погодитись з вказаними висновками суду апеляційної інстанції, оскільки бере до уваги наступне.
Так, скарга в частині оскарження постанов державних виконавців щодо стягнення з боржника виконавчого збору, про стягнення витрат на проведення виконавчих дій, про стягнення виконавчого збору, про накладення штрафів є публічно-правовим спором і належить до юрисдикції адміністративних судів».
Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Пункт 2 частини першої статті 4 КАС України передбачає, що публічно-правовим є, зокрема, спір, в якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Стосовно терміну «публічно-владні управлінські функції», то у розумінні пункту 2 частини першої статті 4 КАС України термін «публічно-» означає, що такі функції суб`єкта спрямовані на задоволення публічного інтересу; зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин. Управлінські функції це основні напрями діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта.
Таким чином, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.
З огляду на вказане до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.
Аналізуючи зазначені норми права та роз`яснення Вищого спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, правової висновок Верховного Суду, застосовуючи положення Європейської конвенції з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи обставини справи, наявні у справі письмові документи, колегія суддів вважає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, утому числі судом якої юрисдикції, вони видані.
До відповідних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 червня 2018 року у справі №921/16/14-г/15 та у постанові від 06 червня 2018 року у справі №127/9816-ц.
Отже, скарга про оскарження постанови державного виконавця Ренійського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кошовєй Ірини Федорівни від 13.05.2021р. про накладення на боржника ОСОБА_1 штрафу за невиконання рішення суду у виконавчому провадженні ВП №59353009 є публічно-правовим спором і належить до юрисдикції адміністративних судів.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Частинами 1 та 2 статті 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
На підставі наведеного, колегія судів дійшла висновку про те, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справа за скаргою ОСОБА_1 закриттю.
На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважає за необхідне роз`яснити позивачеві, що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 2 ст. 256, ч. ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

у х в а л и в:
Апеляційну скаргу адвоката Златі Дмитра Спиридоновича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Ренійського районного суду Одеської області від 23 червня 2021 року скасувати.
Справу №510/2031/16 за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Ренійського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кошовєй Ірини Федорівни від 13.05.2021 року про накладення на ОСОБА_1 штрафу у виконавчому провадженні ВП №59353009, заінтересовані особи: Ренійський районний відділ ДВС Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), адвокат Златі Дмитро Спиридонович в інтересах боржника ОСОБА_1 , стягувач ОСОБА_2 , закрити.
Роз`яснити заявнику ОСОБА_1 , що скарга про визнання незаконним та скасування постанови державного виконавця про накладання штрафу за невиконання рішення суду у виконавчому провадженні ВП №59353009 підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 30 травня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік