Ухвала

25 травня 2022 року

м. Київ

справа № 711/2137/21

провадження № 61-4329ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

розглянувшикасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 13 грудня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 19 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, припинення права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила: встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з вересня 2018 року до цього часу; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (вартість квартири становить 359 000,00 грн); визнати недійсним договір дарування від 13 серпня 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною М. В., щодо спірної квартири та право власності ОСОБА_3 на це майно припинити.

Позов мотивувала тим, що 29 січня 1990 року між нею та ОСОБА_2 розірвано шлюб. Від шлюбу мають двох дочок: ОСОБА_4 , 1970 року народження, та ОСОБА_5 , 1976 року народження. Після розірвання шлюбу позивач переїхала проживати на АДРЕСА_2 , де мешкає і на цей час. ОСОБА_2 залишився проживати з дочкою ОСОБА_5 в м. Кривий Ріг до вересня 2018 року. Дочка ОСОБА_5 з 1995 року проживає з позивачем в м. Черкаси і на цей час.

21 вересня 2018 року ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_5 відчужили належну їм на праві власності квартиру, що у м. Кривий Ріг, відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області. Свою частину коштів від продажу квартири дочка ОСОБА_5 віддала у власність позивачу, за які остання із ОСОБА_2 придбали житло у м. Черкаси для власного окремого проживання.

Після продажу квартири у м. Кривий Ріг ОСОБА_2 переїхав проживати до м. Черкаси до позивача, де з вересня 2018 року і по цей час проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У цей період вони вели і ведуть спільне господарство, побут, утримують один одного, спільно розпоряджаються коштами та несуть спільні витрати, тобто мають права та виконують обов`язки, притаманні подружжю.

12 грудня 2018 ОСОБА_6 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною М. В., за яким останній набув право власності на квартиру АДРЕСА_3 та зареєстрував її за собою.

Позивач зазначала, що ця квартира придбана за час їх спільного проживання та за спільні кошти, в тому числі, отримані від продажу квартири у м. Кривий Ріг. Оскільки придбана квартира потребувала ремонту, то відповідач, хоча і був в ній зареєстрований, фактично продовжував проживати разом із позивачем в квартирі АДРЕСА_4 . Позивач вважала, що квартира є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 .

На початку 2021 року, як зазначає позивач, вона випадково дізналась, що ОСОБА_2 відчужив квартиру АДРЕСА_3 їхній дочці ОСОБА_3 , про що між ними був укладений договір дарування від 13 серпня 2020 року, посвідчений нотаріусом. Однак вона, як співвласник, згоди на відчуження квартири не давала, а навпаки, була категорично проти цього, оскільки вона з відповідачем планували користуватися придбаною квартирою для спільного проживання, а тому вважає, що відповідний договір має бути визнаний недійсним.

Рішенням від 13 грудня 2021 року Придніпровський районний суд міста Черкаси позов задовольнив частково та встановив факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з вересня 2018 року до 13 грудня 2021 року без реєстрації шлюбу, а в іншій частині вимог відмовив.

Постановою від 19 квітня 2022 року Черкаський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 13 грудня 2021 року - без змін.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач довела факт проживання сторін однією сім`єю без укладення шлюбу, однак спірне майно - квартира АДРЕСА_5 не є спільним майном, оскільки позивач не довела, що її було придбано за спільні кошти. Суди врахували, що квартира у м. Кривий Ріг, яка належала на праві власності відповідачу ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , продана ними 21 вересня 2018 року і отримані ними від продажу грошові кошти є їх особистими. Крім того, на даний час договір купівлі-продажу квартири від 12 грудня 2018 року є чинним і за ним єдиним власником нерухомого майна є саме ОСОБА_2 .

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 13 грудня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 19 квітня 2022 року.

Посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, особа, яка подала касаційну скаргу, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.

Однак, таке право на касаційне оскарження не є абсолютним та безумовним, скаржник зобов`язаний обґрунтувати причини такого звернення, що дозволяють ініціювати проведення судового розгляду справи в третій раз.

Так, у положенні частини «с» статті 7 Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, акцентується увага на тому, що скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини у справах Lavages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Право заявника на апеляційний перегляд справи було забезпечено.

Всі мотивування особи, яка подає касаційну скаргу, вже були предметом розгляду в судах двох інстанцій і не потребують додаткового перегляду.

Крім того, доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) зазначила, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначений баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Малозначна справа як справа незначної складності є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанцій, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована у розділі «Загальні положення» цього Кодексу, яка поширюється і на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

При цьому суд дослідив та взяв до уваги предмет позову, ціну позову, яка не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб,а також складність справи тазначення справи для сторін і суспільства.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

Згідно із пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи, що судові рішення, які оскаржені, прийняті у малозначній справі, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, відсутні, тому у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 13 грудня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 19 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, припинення права власності на нерухоме майно.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська