Постанова

Іменем України

26 травня 2022 року

м. Київ

справа № 459/844/20

провадження № 61-20297св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Пащук Артем Ігорович , на заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 червня 2020 року у складі судді Грабовського В. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року ускладі колегії суддів: Шандри М. М., Левика Я. А., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення.

Позов мотивувала тим, що вона, як власник спірної квартири, має право володіти, користуватися та розпоряджатися нею на свій розсуд, зокрема для власного проживання та проживання членів своєї родини, які вже зареєстровані в ній.

Проте, відповідач, який не зареєстрований у спірній квартирі, користується нею.

ОСОБА_2 не оплачує комунальні послуги, не слідкує за належним утриманням квартири унаслідок чого вона приходить в непридатність.

Надання частини комунальних послуг припинено через несплату.

Відповідач проігнорував її письмову вимогу від 04 березня 2020 року про звільнення житлового приміщення, та продовжує перешкоджати їй у користуванні вказаною квартирою.

Просила усунути перешкоди у користуванні і розпорядженні належною їй квартирою АДРЕСА_1 , зобов`язати відповідача звільнити квартиру від його майна, зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою, виселити його із спірної квартири без надання іншого житла.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Червоноградський міський суд Львівської областізаочним рішенням від 09 червня 2020 року позов задовольнив.

Зобов`язав відповідача усунути перешкоди у користуванні і розпорядженні належною на праві власності ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 .

Зобов`язав ОСОБА_2 звільнити спірну квартиру від його майна і не чинити перешкоди позивачці у користуванні та розпорядженні зазначеною квартирою.

Виселив ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Місцевий суд рішення мотивував тим, що відповідач не належить до членів сім`ї позивача, сторони не проживали разом і не вели спільного господарства, будь-яких правочинів щодо проживання відповідача у спірній квартирі не укладали, для подальшого проживання відповідача у належній позивачу квартирі відсутні правові підстави, тому позов слід задовольнити.

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою, в якій просив визнати виконавчий лист № 459/844/20, виданий 14 вересня 2020 року таким, що не підлягає виконанню та здійснити поворот виконання рішення суду.

Червоноградський міський суд Львівської області ухвалою від 21 грудня 2020 року заяву відповідача задовольнив частково.

Визнав таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист, виданий 14 вересня 2020 року Червоноградським міським судом Львівської області, про усунення перешкоди у користуванні і розпорядженні належною на праві власності ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 ; зобов`язання ОСОБА_2 звільнити квартиру АДРЕСА_1 від свого майна, не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні вказаною квартирою; виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

У задоволенні інших вимог заяви відмовив.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

На заочне рішення суду першої інстанції ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

На ухвалу місцевого суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Львівський апеляційний суд постановою від 16 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 червня 2020 року залишив без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив.

Скасував ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 21 грудня 2020 року в частині визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого листа, виданого 14 вересня 2020 року Червоноградським міським судом Львівської області, про усунення перешкоди у користуванні і розпорядженні належною на праві власності ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 ; зобов`язання ОСОБА_2 звільнити квартиру АДРЕСА_1 від свого майна, не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні вказаною квартирою; виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

У решті ухвалу суду залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що право ОСОБА_2 на користування квартирою АДРЕСА_1 припинилося у зв`язку із зміною власника спірного житлового приміщення.

Оцінюючи вимоги позивача на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, місцевий суд вважав припинення права користування відповідача спірним житлом таким, що відповідає такій пропорційності, оскільки відповідач не належить до членів сім`ї позивача, має інше постійне зареєстроване місце проживання за відмінною від адресою, що підтверджується матеріалами справи.

Щодо перегляду ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 21 грудня 2020 року апеляційний суд виходив з наступного.

На підставі заочного рішення від 14 вересня 2020 року судом видано три виконавчі листи № 459/844/19.

Апеляційну скаргу на заочне рішення суду відповідачем подано лише 08 грудня 2020 року.

У відповідності до статті 38 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження зупиняється виконавцем у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, або прийняття такої скарги до розгляду.

Про зупинення виконавчого провадження виконавець виносить постанову не пізніше наступного робочого дня з дня отримання судового рішення.

ОСОБА_2 з такою заявою до виконавця не звертався.

На момент постановлення оскарженої ухвали місцевого суду від 21 грудня 2020 року про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, рішення суду було фактично виконаним (а. с. 189), а примусове виселення ОСОБА_2 на виконання рішення місцевого суду відбулося.

Наведене дало підстави суду апеляційної інстанції для скасування ухвали місцевого суду в частині визнання виконавчого листа, виданого 14 вересня 2020 року Червоноградським міським судом Львівської області, таким, що не підлягає виконанню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2021 року адвокат Пащук А.І. в інтересах ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою.

Посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, прохає скасувати рішення судів попередніх інстанцій та у позові відмовити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_2 зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 552/1361/18, від 03 липня 2019 року у справі № 641/5484/16-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 727/10731/16, від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, від 22 липня 2020 року у справі № 279/3572/18, від 15 грудня 2021 року у справі № 459/175/17, від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивував тим, що суди попередніх інстанцій не врахували норми матеріального права щодо гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, а отже за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку з виселенням, суди повинні були відмовити в задоволенні позовних вимог. При цьому, суди не врахували, що відповідач не має іншого житла для проживання.

Також, на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач не є власником квартири з якої виселяють відповідача.

Крім того, ані ЦК України, ані ЖК Української РСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення.

Навіть, якщо законне право на зайняття жилого приміщення припинене, особа має право сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних приписів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом з тим, місцевий суд не повідомив відповідача про дату та час розгляду справи.

Відзив на касаційну скаргу

У лютому 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу.

Просила залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

Зазначає, що ОСОБА_2 ніколи не був членом її сім`ї та не отримував згоди від позивача на проживання у спірній квартирі, яка належить ОСОБА_1 , враховуючи судові рішення у справі № 459/241/14 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 13 лютого 2020 року.

ОСОБА_2 з власної ініціативи втратив інтерес до спірної квартири.

Під час розгляду справи постійне місце проживання ОСОБА_2 було зареєстроване в квартирі АДРЕСА_2 , тому суд, надсилаючи відповідачу повістки і повідомлення за офіційною адресою місця реєстрації ОСОБА_2 дотримався вимог процесуального закону.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 13 лютого 2020 року і копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 лютого 2020 року № 200297952 (а. с. 6, 7).

У зазначеній квартирі зареєстровано постійне проживання ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , (копія будинкової книги та довідка про склад сім`ї від 05 березня 2020 року № 4053).

У травні 2013 року ОСОБА_2 знявся із реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 (а. с. 109), а з 17 серпня 2013 року його місце постійного проживання зареєстровано у квартирі АДРЕСА_2 (а. с. 110).

04 березня 2020 року ОСОБА_1 надіслала відповідачу вимогу про звільнення житлового приміщення, виселення, яку відповідач отримав 06 березня 2020 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, проте вимогу не виконав.

За наявними у справі копіями рахунків існує заборгованість за оплату комунальних послуг по квартири АДРЕСА_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Межі розгляду справи судом

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України(неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 552/1361/18, від 03 липня 2019 року у справі № 641/5484/16-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 727/10731/16, від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, від 22 липня 2020 року у справі № 279/3572/18, від 15 грудня 2021 року у справі № 459/175/17, від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц).

Постанова Львівського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року переглядається Верховним Судом оскаржена у межах перегляду заочного рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 червня 2020 року.

У решті рішення судів попередніх інстанцій не оскаржені і не переглядаються.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначила, що вона є власником спірного житла.

Зазначене житло необхідне їй для особистого проживання та проживання членів її сім`ї, постійне місце проживання у спірній квартирі вже зареєстроване.

Відповідач, член сім`ї колишнього власника, із 2013 року квартиру не звільнив, перешкоджає користуванню нею.

За технічним станом квартири не слідкує, унаслідок чого вона приходить у непридатність, за комунальні послуги не сплачує.

Частина комунальних послуг не надається через існуючу заборгованість.

Відповідно до частини першої статті 393 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Застосування норм права у подібних правовідносинах перебувало предметом розгляду суду касаційної інстанції.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Висновки місцевого суду, з якими погодився суд апеляційної інстанції, наведеним нормам права і висновкам Верховного Суду України та Верховного Суду відповідають.

Щодо підстав відкриття касаційного провадження

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_2 зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 552/1361/18, від 03 липня 2019 року у справі № 641/5484/16-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 727/10731/16, від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, від 22 липня 2020 року у справі № 279/3572/18, від 15 грудня 2021 року у справі № 459/175/17, від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивував тим, що суди попередніх інстанцій не врахували норми матеріального права щодо гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, а отже за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку з виселенням, суди повинні були відмовити в задоволенні позовних вимог. При цьому, суди не врахували, що відповідач не має іншого житла для проживання.

У справах, на які посилається ОСОБА_2 , як на приклад неоднакового застосування норм права у подібних відносинах, спірне житло, з якого виселяли відповідачів було для них єдиним зареєстрованим місцем постійного проживання.

На відміну від зазначених справ, у справі, що переглядається, із 17 серпня 2013 року постійне місце проживання ОСОБА_2 зареєстроване у кв. АДРЕСА_2 (а. с. 42).

Отже, висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Щодо повідомлення скаржника про розгляд справи у суді першої інстанції

На підставі пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України, учасники справи мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Як убачається із частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції переглянув заочне рішення місцевого суду за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , тому право останнього на апеляційний перегляд у розумінні пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України забезпечено.

Проте, заявник рішення місцевого суду з підстав неналежного повідомлення про час і місце судового розгляду не оскаржив, тому воно у цієї частині не було предметом перегляду суду апеляційної інстанції та, відповідно, не може бути предметом перегляду суду касаційної інстанції у цієї частині з огляду на пункт 1 частини першої статті 389 ЦПК України.

Щодо відсутності норм права, на підставі яких не може бути виселено члена сім`ї колишнього власника житлового приміщення

Наведений довід касаційної скарги не ґрунтується на чинному законодавстві з огляду на статті 391, 406 ЦК України.

Щодо оцінки наявності підстав для захисту цивільного права, яким особа зловживає

Застосування критеріїв добросовісності і зловживання правом під час судового розгляду перебувало предметом дослідження Верховного Суду у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 234/3341/15-ц (провадження № 61-30536св18).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загально соціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться.

Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, "injuria". Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Термін "зловживання правом" свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, співмірності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.

Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття "добросовісність" ототожнюється із поняттям "безвинність" і навпаки, "недобросовісність" із "виною". Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.

Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.

Відповідно до частини п`ятій статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

На аркушах справи 8-15 міститься копії судових рішень ( які набули законної сили) якими встановлено, що ще у 2001 році ОСОБА_2 у встановленому законом порядку відмовився від своєї частки спадщини, зокрема у спірній квартирі, після смерті ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 .

У 2005 році ОСОБА_7 заповідала усе належне їй майно, зокрема квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 .

У ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, а ОСОБА_1 подала в установленому порядку заяву про прийняття спадщини.

З огляду на частину п`яту статті 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Проте, із того часу ОСОБА_2 судовими та позасудовими заходами намагається позбавити позивачку спадкового майна та чинить перешкоди у користуванні ним.

Остаточно ОСОБА_1 право власності на спірну квартиру зареєструвала лише у лютому 2020 року (а. с. 8-7).

Відповідач спірне майно не доглядає, орендної плати не вносить, комунальні послуги не сплачує, перешкоджає власнику користуватися квартирою для особистого проживання та проживання членів її сім`ї, чиє постійне місце проживання там зареєстроване.

Наведені факти у справі, що переглядається, не спростовані.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідач у 2013 році своє постійне місце проживання зареєстрував за іншою адресою.

Таки дії відповідача не відповідають стандартам добросовісної поведінки та із визначеними статтею 3 ЦК України засадами розумності, добросовісності, справедливості не узгоджуються.

Також наведене свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України.

Щодо оцінки відповідності дій відповідачів критерію добросовісності

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності.

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Відмова у 2001році ОСОБА_2 від спадкових прав на спірну квартиру та намагання позбавити спадкового майна наступного спадкоємця є явно суперечливою поведінкою, спрямованою на втручання у право власності іншої особі на шкоду її правам та охоронюваним законом інтересам.

Щодо балансу інтересів сторін у справі

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що навіть, якщо законне право на зайняття жилого приміщення припинене, особа має право сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних приписів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виходячи зі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач унаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Отже, виселення осіб з житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом з тим, у спірних правовідносинах права позивача, як співвласника квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Надаючи відповідь на доводи апеляційної скарги суд апеляційної інстанції оцінив баланс інтересів власника та особи, яка підлягає виселенню, на предмет пропорційності втручання у право на житло у площині статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і статті 1 Першого протоколу до згаданої Конвенції.

З урахуванням встановлених обставин, матеріалів справи та оцінці поведінки відповідача суд апеляційної інстанції підтримав висновки місцевого суду та, з урахуванням обставин цієї справи, обґрунтовано надав перевагу захисту інтересів власника.

Матеріали справи та ухвалені на їх підставі судові рішення, аналіз добросовісності та послідовності дій учасників справи дають підстави для висновку, що втручання у право на житло відповідача ґрунтувалося на законі, з урахуванням його недобросовісної поведінки було необхідним у демократичному суспільстві та, з урахуванням іншого зареєстрованого місця постійного проживання не становитиме для нього надмірного тягаря.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновку судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції, постанову суду апеляційної інстанції в межах перегляду заочного рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 червня 2020 року - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених заявником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 402, 409, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Пащук Артем Ігорович , залишити без задоволення.

Заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 червня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року в межах перегляду заочного рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк І. М. Фаловська