Справа № 185/8615/21
Провадження № 2/185/754/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
24 травня 2022 року Павлоградськийміськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Головіна В.О., за участю секретаря судового засідання Шуліка Н.С., розглянувши у відкритому, заочному судовому засіданні у м. Павлограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності на земельну ділянку -

22 жовтня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності на земельну ділянку.
В обґрунтування позову представник позивача зазначила, що за договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 28 грудня 2002 року приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу, Краснова Т.С. придбала у ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 533 кв. м. На підставі даного договору 28.12.2002 року за позивачкою зареєстровано право власності на житловий будинок.
На момент посвідчення договору міни від 22.03.1994 року за реєстром № 2-1695 та договору купівлі-продажу від 28.12.2002 року за реєстром № 6274, земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_1 , числилась за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право власності на землю від 18.03.1994 року.
Оскільки згідно вимог законодавства при переході права власності на житловий будинок до позивачки перейшло право власності на дану спірну земельну ділянку просить визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0533 га., розташовану по АДРЕСА_1 , цільове призначення - для обслуговування житлового будинку.
Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлений належним чином.Відзив на позов суду не подавали.
З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України та думки представника позивача щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши наявні у справі письмові докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено, 30.01.2020 року за договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 28 грудня 2002 року приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу, Краснова Т.С. придбала у ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 533 кв. м. На підставі даного договору 28.12.2002 року за позивачкою зареєстровано право власності на житловий будинок ( а.с. 7).
У п. 2 договору купівлі-продажу від 28.12.2002 року житлового будинку зазначено, що даний будинок належав продавцям на підставі договору міни, посвідченого Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою 22.03.1994 року за реєстром № 2-1695.
Договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0533 га., на якій розташований житловий будинок по АДРЕСА_1 між сторонами не укладався.
Згідно витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.01.2020 року вказаний будинок належить позивачу ( а.с. 8).
З відповіді відділу у м. Павлограді міськрайонного управління у Павлоградському, Юр`ївському районах та м. Павлограді Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 23.12.2019 року вбачається, що земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_1 приватизована на підставі рішення виконкому Павлоградської міської ради від 18.02.1994 року № 227, на неї виданий Державний акт на право приватної власності на землю від 18.03.1994 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Відповідно до копії Державного акту на право приватної власності на землю від 18.03.1994 року земельна ділянка площею 0,0533 га, розташована в АДРЕСА_1 , цільове призначення для обслуговування житлового будинку передано у приватну власність ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (а. с. 9).
Отже, на момент посвідчення договору міни від 22.03.1994 року та договору купівлі-продажу від 28.12.2002 року, земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_1 , числилась за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право власності на землю.
Згідно ст. 22 Земельного Кодексу України від 18 грудня 1990 року N 561-XII (далі ЗК №561-XII 1990 року) в редакції, яка була чинною на час посвідчення договору міни від 22.03.1994 року за реєстром № 2-1695, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.
Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ст. 23 ЗК №561-XII 1990 року)
Згідно з положеннями ст. 30 ЗК №561-XII 1990 року ( які були чинними до 01 січня 2002 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.
Частиною 2 ст. 67 ЗК №561-XII 1990 року було встановлено, що розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара.
Стаття 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (28.12.2002 - укладення договору купівлі-продажу), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.
Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.
В постанові Верховного Суду від 16.06.2020 року у справі № 689/26/17 вказано, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Таким чином, при переході права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 за договором міни від 22.03.1994 року до ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 перейшло право власності на земельну ділянку, площею 0,0533 га на якій цей будинок розташований. Після цього, при переході права власності на даний житловий будинок за договором купівлі-продажу від 28.12.2002 року право власності на вказану земельну ділянку перейшло до ОСОБА_1 .
Отже, за позивачем необхідно визнати право власності на спірну земельну ділянку.
Керуючись ст. ст.263, 264, 265 ЦПК України суд, -
Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) право власності на земельну ділянку площею 0,0533 га., розташовану по АДРЕСА_1 , цільове призначення - для обслуговування житлового будинку.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Суддя: В. О. Головін