справа № 310/893/17 головуючий у суді І інстанції Петренко Н.О.
провадження № 22-ц/824/6157/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Василівською Інною Юріївною, на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 вересня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 р. представник ПАТ «Державний ощадний банк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 61 825, 10 грн. та судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.11.2007 р. між АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно якого останній отримав 85 000,00 грн. строком на 120 місяців, з зобов`язанням погасити суму кредиту не пізніше 08.11.2017р., а також сплачувати 9,7 % річних. Позивачем всі зобов`язання за договором були виконані належним чином. Відповідно до п.1.5 договору, відповідач зобов`язався здійснювати погашення кредиту рівними частинами в сумі 709,00 грн. та сплату нарахованих відсотків до останнього числа кожного місяця, шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань. У порушення норм закону та умов договору відповідач свої зобов`язання з 01.04.2012р. за вказаним кредитним договором належним чином не виконує. Загальна сума заборгованості відповідача станом на 21.08.2020р. за кредитним договором складає 61 825, 10 грн., яка складається з: 26 625,13 грн. - основний борг; 12 083,06 заборгованість по простроченим відсоткам; 18 180,88 грн. - інфляційне збільшення заборгованості; 4 936,03 - три проценти річних від суми заборгованості. Враховуючи викладене позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 29 вересня 2021 року позов про стягнення заборгованості - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товарситва «Державний ощадний банк України» в особі філії -Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитом у розмірі 61 825, 10 грн., яка складається з : 26 625,13 грн. - основний борг; 12 083,06 заборгованість по простроченим відсоткам; 18 180,88 грн. - інфляційне збільшення заборгованості; 4 936,03 - три проценти річних від суми заборгованості. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товарситва «Державний ощадний банк України» в особі філії -Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» судовий збір у розмірі 2 102,00 грн.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач, ОСОБА_1 , через представника - адвоката Василівську Інну Юріївну подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

При цьому, зазначає, що докази подані позивачем до позовної заяви є неналежними, ксерокопія кредитного договору та розпорядження касовому вузлу належним чином не завірені. Відсутні документи, які б підтверджували отримання відповідачем грошових коштів за кредитним договором, видатковий касовий ордер. Вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач перестав виконувати свої зобов`язання 01.04.2012 р., тому позов подано поза межами строку позовної давності.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження позивачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзив до суду не надійшов.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, зважаючи на обставини справи та ціну позову, дана категорія справ не підпадає під процесуальну заборону передбачену ч.4 ст. 274 ЦПК України, тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права абонеправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що між ВАТ «Державний Ощадний Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2203/102.

Відповідно до п. 1.1 банк зобов`язується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 85 000,00 грн., а позивальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 85 000,00 грн., а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 9,7% річних в порядку, на умовах та в строки, визначені договором.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що кредит надається на 120 місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 08.11.2017 року на споживчі потреби.

Відповідно до п. 1.5 договору позичальник зобов`язується щомісячно до 30 числа місяця, наступного за звітним, проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 709,00 грн. та сплачувати проценти, нараховані банком на залишок заборгованості за кредитом.

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 21.08.2020 року за кредитним договором борг відповідача складає 61 825, 10 грн., 26 625,13 грн. основний борг; 12 083,06 заборгованість по простроченим відсоткам; 18 180,88 грн. інфляційне збільшення заборгованості; 4 936,03 грн. три проценти річних від суми заборгованості.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за кредитним договором, що свідчить про неналежне виконання останнім умов кредитного договору, позивачем, на виконання вимог ст. 81 ЦПК України, доведені позовні вимоги. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростовано.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. В силу ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першої статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положенням статті 611 Цивільного кодексу України, визначено правові наслідки порушення зобов`язання. Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

В обґрунтування позовних вимог позивачем надано ксерокопію кредитного договору між сторонами, розпорядження касовому вузлу щодо видачі грошових коштів відповідачу та розрахунок заборгованості, відповідно до якого станом на 21.08.2020 р. за кредитним договором борг складає 61 825, 10 грн., 26 625,13 грн. - основний борг; 12 083,06 заборгованість по простроченим відсоткам; 18 180,88 грн. - інфляційне збільшення заборгованості; 4 936,03 - три проценти річних від суми заборгованості (т.1, а. с. 220-228).

Натомість відповідачем вказаний розрахунок не спростовано, контррозрахунок суду не надано.

В доводах апеляційної скарги апелянт наполягає на відсутності між сторонами кредитних правовідносин, оскільки на його думку подані позивачем докази не є належними та допустимими.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відповідач особисто звертався до позивача із заявою про перерахунок заборгованості, а під час розгляду справи у судді заявляв клопотання про застосування строків позовної давності, що на думку колегії суддів свідчить про визнання ОСОБА_1 факту існування кредитних відносин між ним та Акціонерним товариством «Державний Ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» та заборгованості. Крім того, згідно наданого суду розрахунку, відповідачем частково здійснювалося погашення кредиту, що також не заперечується відповідачем.

За таких обставин, посилання апелянта на відсутність оригіналів кредитного договору, видаткового касового ордеру та належним чином завірених ксерокопій кредитного договору, розпорядження касовому вузлу, що на думку апелянта свідчить про відсутність між сторонами кредитних правовідносин, колегія суддів оцінює критично, оскільки вказане спростовується матеріалами справи та поясненнями відповідача, які суд апеляційної інстанції вважає суперечливими. А отже, доводи апеляційної скарги в частині відсутності між сторонами кредитних правовідносин. колегія суддів не приймає до уваги і вважає неспроможними.

Крім того, у апеляційні скарзі апелянт посилається на пропущення позивачем строків позовної давності.

Відповідно до положень статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGSANDOTHERSv. UNITEDKINGDOM, N 22083/93, N 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTASv. GREECE (No.2), N 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Як вбачається з матеріалів справи кредитний договір між сторонами укладено 09.11.2007 року, строком на 120 місяців, тобто до 08.11. 2017 року. Позивач звернувся до суду з позовом в лютому 2017 року. Дані щодо пред`явлення позивачем вимоги про дострокове погашення заборгованості в матеріалах справи відсутні. За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави вважати, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо кожного окремого платежу, у зв`язку з тим, що відповідач перестав виконувати свої зобов`язання 01.04.2012 року, оскільки позивач звернувся до суду з позовом в межах дії кредитного договору.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги з приводу не взяття до уваги судом першої інстанції норм Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» щодо звільнення внутрішньо переміщених осіб від негативних наслідків невиконання грошових зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики», який набув чинності 06 вересня 2021 року, то апеляційний суд вважає, що такі доводи не можуть бути прийняті до уваги у даному випадку, оскільки відповідно до Закону такий перерахунок може проводитися виключно банками, а з відповідною заявою про перерахунок заборгованості, на підставі положень вказаного закону, відповідач до банку звернувся лише 29.09.2021 року, тобто вже після ухвалення судового рішення.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини спору, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому, судове рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Василівською Інною Юріївною - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова