ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2022 року м.Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,

секретар Клименко Я.О.,

з участю позивача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Пустяк А.В., представника відповідача - Андрєєвої І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 22 березня 2022 року, постановлене суддею Чувановою А.М. (повний текст складено 25 березня 2022 року),

по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Полтава-авто» (далі - ПрАТ «Полтава-авто») про поновлення на роботі,

в с т а н о в и в:

30.11.2021 ОСОБА_1 звернувся в суд із указаним позовом, уточнивши його вимоги заявою від 18.01.2022. В обґрунтування підстав позову зазначає, що наказом ПрАТ «Полтава-авто» №169-к від 24.09.2021 прийнятий на роботу із 27.09.2021 охоронником адміністративно-господарського відділу товариства та звільнений з посади наказом №142-к від 01.11.2021 за згодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України. Своє звільнення з роботи вважає незаконним, оскільки воно відбулося без його волевиявлення внаслідок психологічного примусу адміністрації роботодавця, який раніше вчиняв подібні дії, але заяви про звільнення були анульовані. Із наведених підстав з метою захисту порушеного права просить поновити його на посаді охоронника адміністративно-господарського відділу ПрАТ «Полтава-авто» із дати звільнення, 01.11.2021.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 22.03.2022 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «Полтава-авто» про поновлення на роботі - відмовлено за безпідставністю.

Із рішенням районного суду не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати й постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вважає порушенням норм процесуального закону, що мало наслідком постановлення необґрунтованого рішення, відмову районного суду в допиті свідка ОСОБА_2 , який може підтвердити, що кадрова політика ПрАТ «Полтава-Авто» будується на штучному створенні конфліктних ситуацій між найманими працівниками та порушенні їх прав, у тому числі права позивача на працю.

Спростовує висновки районного суду, що на момент звільнення позивача свідок вже не працював на підприємстві та зазначає, що із 24 по 27.09.2021 він, ОСОБА_1 , стажувався на підприємстві під керівництвом ОСОБА_3 і в подальшому продовжив спілкування з ним.

Вважає, що районний суд залишив поза увагою та не надав належної правової оцінки, що звільнення позивача відбувалося проти його волі, і, що, він двічі, 28.10.2021 та 31.10.2021, звертався до адміністрації підприємства із заявами про визнання недійсною (анулювання) такої заяви. При цьому позивач повідомляв начальнику відділу кадрів, що заява про звільнення написана ним під примусом, але його пояснення були залишені без уваги та відповідного реагування.

Звертає увагу, що є інвалідом ІІІ групи і його звільнення за згодою сторін відбулося без волевиявлення працівника внаслідок психологічного примусу, що виключає підстави застосування п.1 ст.36 КЗпП України. При цьому заява про звільнення з посади складена адміністрацією підприємства, а не написана працівником власноручно, що, на його думку, також підтверджує відсутність у працівника волевиявлення на звільнення за згодою сторін.

27.05.2022 до Полтавського апеляційного суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення районного суду без змін, як законне та обґрунтоване.

Просить врахувати, що при прийомі на роботу позивач не повідомляв роботодавця, що є особою з інвалідністю та не надавав довідку до акту огляду МСЕК та індивідуальну програму реабілітації інваліда, що у випадку поновлення його на посаді, обмежить ПрАТ «Полтава-Авто» у праві з`ясувати можливість позивача виконувати його трудові обов`язки, передбачені індивідуальною програмою реабілітації інваліда.

У суді апеляційної інстанції позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, наполягаючи на її задоволенні. Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом №169-к від 24.09.2021 ОСОБА_1 прийнятий на роботу із 27.09.2021 охоронником адміністративно-господарського відділу на ПрАТ «Полтава-Авто», за основним місцем роботи, з випробувальним терміном на 1 місяць./а.с.27/

28.10.2021 за підписом ОСОБА_1 до ПрАТ «Полтава-Авто» надійшла заява про звільнення з роботи із 01.11.2021 за угодою сторін, яка погоджена відповідачем./а.с.28/

Наказом ПрАТ «Полтава-Авто» від 01.11.2021 №142/к ОСОБА_1 , охоронника адміністративно-господарського відділу, звільнено за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, із виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2 дні.

ОСОБА_1 ознайомлений з наказом та отримав його копію 01.11.2021./а.с.9/

Згідно заяв ОСОБА_1 від 28.10.2021 та 31.10.2021, доданих ним до позову, він просить ПрАТ «Полтава-авто» анулювати раніше подану ним заяву про звільнення, як незаконну, написану ним під тиском, проти його волі. Просить надати відпустку як інваліду ІІІ групи згідно посвідчення, копія якого додається./а.с.7,8/

Відмовляючи у поновленні позивача на роботі, суд першої інстанції виходив із того, що заява працівника про звільнення за згодою сторін підписана позивачем власноручно, містить дату, місяць, підставу та строк припинення договору, не містить застережень та погоджена роботодавцем. Таким чином на момент подачі заяви сторони досягли домовленості про підстави припинення трудового договору. Подальше анулювання працівником такої заяви та його твердження, що заява про звільнення написана ним під тиском з боку роботодавця, районний суд визнав необґрунтованими.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційної скарги їх не спростовують та зводяться до переоцінки доказів на свою користь.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 №14-рп/2004, від 16.10.2007 №8-рп/2007 та від 29.01.2008 №2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей.

Підстави припинення трудового договору передбачені статтею 36 КЗпП України, серед яких такі як угода сторін, закінчення строку такого договору, його розірвання з ініціативи працівника або з ініціативи власника тощо. Позивач просив припинити трудові правовідносини з підприємством на підставі частини першої статті 36 КЗпП України - за згодою сторін.

Згідно роз`яснень, викладених у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України припиняється в строк, визначений сторонами.

У цій справі позивач реалізував належне йому право на припинення трудового договору згідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, - за згодою сторін, яка між сторонами досягнута шляхом підписання працівником відповідної заяви та її погодження роботодавцем. Заява містить обов`язкові реквізити та істотні обставини, зокрема, погоджену сторонами дату звільнення, підстави, особистий підпис працівника та погодження його роботодавцем, а тому районний суд дійшов правильного висновку щодо дотримання роботодавцем вимог КЗпП України при звільненні працівника.

Доказів відсутності волевиявлення ОСОБА_1 на підписання такої заяви матеріали справи не містять та не можуть бути спростовані самим лише посилання на те, що заява надрукована, а не власноручно написана працівником, а також показаннями свідка ОСОБА_3 , із яким позивач перебуває у дружніх відносинах та який не був безпосереднім свідком подій. Тоді як у наказі роботодавця від 01.11.2021 про звільнення був ознайомлений 01.11.2021 та жодних зауважень з приводу звільнення не висловлював.

Апеляційний суд не приймає до уваги надані позивачем до матеріалів справи заяви позивача від 28.10.2021 (власноручно написана) та від 31.10.2021 (надрукована з його підписом) про анулювання заяви про звільнення, оскільки вони не місять відміток про їх фактичне отримання роботодавцем, а останній повідомив про фактичне одержання заяви від 31.10.2021 поштою 05.11.2021. Крім цього, анулювання домовленості щодо припинення трудового договору може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника, що відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справі №487/5015/16-ц від 20.03.2019.

Інші доводи апеляційної скарги позивача, зокрема, що він є інвалідом ІІІ групи, не змінюють правильність висновків районного суду, оскільки трудові права та гарантії осіб з інвалідністю при звільнення з посади за згодою сторін відповідачем не порушено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с та н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 22 березня 2022 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02.06.2022.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак