РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2022 року

м. Рівне

Справа № 559/1061/20

Провадження № 22-ц/4815/433/22

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.,

суддів: Гордійчук С.О., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання Пиляй І.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 17 листопада 2021 року (ухвалене у складі судді Ральця Р.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и в :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 24 березня 2016 року вона дала в борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 183711, 52 грн.. Відповідач позичив у неї вказану суму для погашення проблемного кредиту по кредитному договору №0707/13 від 06.07.2007 року. Вищезазначену суму вона позичила відповідачу у Дубенському виділенні Приватбанку «Центральне» Рівненської області. У день коли відбулося погашення кредитного договору. Відповідач обіцяв у той же день (24 березня 2016 року) написати розписку про отримання коштів та обіцяв повернути всю суму боргу до 31 грудня 2016 року. На той час відповідач був чоловіком її рідної сестри ОСОБА_3 . На її вимогу відділенням Приватбанку було надано Гарантійний лист, в якому зафіксовано суму заборгованості по кредитному договору та відсутність претензій банку у разі його погашення а також на її прохання платником по кредитному договору в квитанції на оплату платником було зазначено саме її ім`я. Проте, коли вона попросила відповідача повернути їй кошти, то отримала категоричну відмову. 03.01.2020 на адресу відповідача нею було направлено лист-вимогу про повернення боргу. 18.01.2020 отримано письмову відповідь, в якій відповідач і не заперечував про отримання в борг коштів, однак просив надати копії документів. Станом на дату звернення з позовною заявою, сума боргу відповідачем не повернута. Зазначає, що відповідач, як на письмові звернення так і на усні прохання повернути борг, жодним чином не реагує, чим ухиляється від вирішення спору. Просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь борг у розмірі 183 711, 52 грн. та понесені судові витрати.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 17 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції керувався тим, що позивач не довела, що грошові кошти були отримані ОСОБА_2 саме як позика і його обов`язку їх повернути.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не достатньо ґрунтовно дослідив докази, у зв`язку з чим, висновки, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи. Вважає, що суд не в повній мірі дослідив всі матеріали справи, не надав належної оцінки показам відповідача. Так відповідач, який у судовому засіданні на звукозапис підтвердив той факт , що саме вона надала йому кошти на погашення кредиту, що він не заперечував і що це було саме позикою. Відповідач під звукозапис сам зазначив «що його дружина повинна була повернути борг своїй сестрі, який остання надала йому для погашення кредитного боргу перед банком. Таким чином, переконана, що фактично у судовому засіданні відповідач визнав, що мали місце боргові зобов`язання. Суд не надав цим свідченням належної оцінки та не звернув уваги на те, що відповідач на словах перекидає свої боргові зобов`язання на дружину. Вважає, що суд не надав належної оцінки такому доказу як гарантійний лист виданий ПАТ КБ «ПриватБанк» та квитанції від 24.03.2016 року, де зазначено, що вона - платник, отримувач - ОСОБА_2 , сума - 183 711,52 грн.. Дані документи фактично підтверджують не тільки суму отриманих коштів, точну дату отримання й на, що саме ОСОБА_4 отримав у неї грошові кошти.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, який обґрунтовує наявністю між ними позикових правовідносин на суму 183 711, 52 грн., які вона передала відповідачу для погашення його кредиту в АТ КБ "Приватбанк".

Правовідносини щодо позики урегульовані главою 71 ЦК України.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція висловлювалася Верховним Судом також у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Позика (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Згідно ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Позивач просить стягнути з відповідача борг саме за договором позики та обґрунтовує свої вимоги нормами цивільного законодавства, які регулюють такі правовідносини.

Разом з цим, надана нею на підтвердження укладення договору позики копія квитанції про здійснення нею переказу готівки на рахунок банку у розмірі 183711,52 грн. для погашення кредиту ОСОБА_2 , а також гарантійний лист ПАТ КБ "Приватбанк", не може бути підтвердженням, у розумінні положень ст.ст. 1046, 1047,1049 ЦК України, існування укладеного у письмовій формі між сторонами саме договору позики.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду щодо відсутності належних доказів, зокрема, боргової розписки або іншого документу, як це передбачено ст. 1047 ЦК України, які б свідчили про позиковий характер спірних коштів та наявності у ОСОБА_2 обов`язку щодо їх повернення та відповідного строку для цього.

Покликання ОСОБА_1 на пояснення відповідача, які були надані ним у судовому засіданні місцевого суду, таких обставин у повній мірі не підтверджують, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заразом, апеляційний суд зауважує, що позивач не ініціювала залучення до участі у справі в якості співвідповідача чи третьої особи або допиту судом в якості свідка свою сестру ОСОБА_3 , яка могла б надати пояснення, що стосуються обставин справи, зокрема, щодо строку та обов`язку її чоловіка (відповідача) повернути ОСОБА_1 спірні кошти.

Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами справи, по своїй суті зводяться до незгоди скаржника з висновками суду.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 17 листопада 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Гордійчук С.О.

Хилевич С.В.