Справа № 450/1435/20 Провадження № 2/450/927/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2022 р. Пустомитівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Данилів Є.О.

при секретарі Ориняк Н.М.

з участю: позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Онищак Марія Мирославівна

про предмет позову: визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, що вчинений 11.03.2020 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Онищак Наталією Мирославівною зареєстрований в реєстрі № 767

підстава позову (позиція позивача): 14 травня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Онищак Марія Мирославівна про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Свої вимоги мотивував тим, що 01.06.2017 року між позивачем та відповідачем був укладений договір між батьками про сплату аліментів на дитину та вибір місця проживання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Онищак Наталією Мирославівною зареєстрований в реєстрі № 1173. Згідно умов договору, місце проживання дитини визначено з матір`ю, а позивач прийняв на себе зобов`язання брати участь в утриманні дитини шляхом сплати на користь відповідача аліменти в розмірі 500 грн., щомісячно до досягнення дитиною повноліття. 11.03.2017 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Онищак Н.М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 767, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість на підставі договору між батьками про сплату аліментів на дитину та вибір місця проживання дитини. Вважає, що приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис від 11.03.2020 року № 767 з порушенням діючого законодавства, оскільки відповідач мала надати нотаріусу документ, що підтверджує безспірність заборгованості.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити позов.

Позиція відповідача: згідно відзиву на позовну заяву відповідач заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що 1 червня 2017 року договір про визначення місця проживання дитини та сплату аліментів був укладений між відповідачем та позивачем та нотаріально посвідчений. Цей правочин по сьогодні є чинним, жодним чином не припинявся та не визнавався недійсним по суду. Відтак договір між батьками про сплату аліментів на дитину та вибір місця проживання дитини від 1 червня 2017 року є обов`язковим для його сторін з урахуванням встановленої ст. 204 ЦК України, застосовного з підстав, передбачених ст. 8 СК України до сімейних правовідносин субсидіарно в частині не врегульованій сімейним законодавством. Згідно з договірними умовами аліменти на місяць складають 500 грн. до досягнення ОСОБА_5 повноліття. Жодного платежу на виконання цього договору від моменту укладення такого позивач не вчинив. Позивач сам погодився у п. 11 договору, що у разі невиконання обов`язку зі сплати аліментів і виникнення заборгованості з цих платежів, така стягується на підставі виконавчого напису нотаріуса, який є підставою для примусового виконання умов договору. Викладені у позовній заяві обставини щодо спільного відпочинку сторін по справі за час існування сім`ї та спільного проживання жодним чином не стосуються суті спору та аліментних зобов`язань ОСОБА_1 щодо ОСОБА_5 .

У судовому засіданні представник відповідача заперечила проти позову з підстав, викладених у відзиві та просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Онищак Н.М.: у судове засідання не з`явилася.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі:

15.05.2020 року ухвала про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі; 04.09.2020 року відзив на позовну заяву; 07.09.2020 року заява відповідача про розгляд справи у її відсутності; 30.11.2020 року клопотання представника позивача про відкладення судового засідання; 30.07.2021 року заява представника відповідача про відкладення розгляду справи; 22.11.2021 року клопотання представника позивача про відкладення судового засідання; 17.12.2021 року заява представника відповідача про відкладення розгляду справи; 20.01.2022 року заява представника відповідача про відкладення розгляду справи; 15.03.2022 року заява позивача про відкладення розгляду справи; 11.04.2022 року заява позивача про відкладення розгляду справи; 15.03.2022 року заява позивача про відкладення розгляду справи.

Суд на підставі позовної заяви, а також долучених письмових доказів, заслухавши пояснення представника позивача, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

01.06.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про сплату аліментів на дитину та вибір місця проживання дитини, який був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Онищак Н.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1173.

Відповідно до пункту 2 вказаного договору батьки дійшли згоди, що малолітній ОСОБА_5 буде постійно проживати разом з матір`ю ОСОБА_3 .

Відповідно до розділу 2 вказаного договору батько бере участь в утриманні дитини шляхом сплати аліментів щомісячно у розмірі 500,00 грн., не пізніше 15 числа поточного місяця. Виплати аліментів здійснюються шляхом перерахування на поточний (картковий) рахунок матері.

11.03.2017 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Онищак Н.М. на вимогу ОСОБА_3 було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 767 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором між батьками про сплату аліментів на дитину та вибір місця проживання дитини у сумі 85 021 грн. 14 коп., яка складається з: загальна сума заборгованості по аліментах за період з 01.06.2017 року по 20.02.2020 року становить - 16 500,00 гри. (шістнадцять тисяч п`ятсот гривень); загальна сума заборгованості по додаткових витратах на утримання дитини з 01.06.2017 року по 20.02.2020 року становить - 48 000,00 грн. (сорок вісім тисяч гривень); загальна сума пені по аліментах за період з 15.06.2017 року по 20.02.2020 року становить 15 525,00 грн. (п`ятнадцять тисяч п`ятсот двадцять п`ять гривень); загальна сума інфляційних за період з 01.06.2017 року по 20.02.2020 року становить 3 132,00 грн. (три тисячі сто тридцять дві гривні), а 3 % річних за період з 01.06.2017 року по 20.02.2020 року становить 1 864,14 гри. (одна тисяча вісімсот шістдесят чотири гривні 14 копійок).

Відповідно до виконавчого напису період стягнення визначається у період з 01 червня 2017 року по 20 лютого 2020 року.

На підставі виконавчого напису № 767 виданого 11.03.2020 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Онищак Н.М. приватним виконавцем Михайловським С.В. відкрито виконавче провадження № 61537711 про стягнення з боржника заборгованості в розмірі 85 021,14 грн.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом законодавства станом на час вчинення оскаржуваного виконавчого напису був, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів передбачено в Главі 14 Закону України «Про нотаріат» та глава 16 Порядку.

Так, відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.п. 3.1 п. 3 глави 16 Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи:

- якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем;

- за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Відповідно до пункту 1 Переліку для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 від 29.06.1999 року для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди та документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Постановою Пленуму ВСУ від 31.01.1992 №2 «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову у їх вчинені» у пункті 13 роз`яснено, що відповідно до статей 34. 36, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується документами, передбаченими спеціальним нормативним актам з цього приводу, і що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у випадках, коли законом встановлено інший строк давності, не минув цей строк.

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс 17 та постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 61-154 св18.

Основними умовами вчинення нотаріусом виконавчого напису є подання документів, які встановлюють заборгованість боржника перед кредитором, що підтверджують безспірність вимоги та подачі вимоги в межах строку позовної давності у три роки та у межах річного строку щодо вимоги про стягнення неустойки.

Ознакою безспірності вимоги є відсутність заперечень боржника щодо заборгованості та розрахунку, а також відсутності будь-яких суперечностей у поданих документах. На підтвердження безспірності заборгованості нотаріусу мають бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимог кредитора. Тобто, нотаріус повинен упевнитися в розумінні боржником пред`явлених до нього вимог і визнання їх. Документом, що підтверджує такий факт, є отримання боржником вимоги стягувача з підписом боржника про його отримання.

Як встановлено судом, позивач не погоджується з сумою заборгованості та її розрахунком, до моменту вчинення виконавчого напису письмової вимоги щодо усунення порушень зобов`язань за договором та сплатити борг не отримував.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.02.2020 року відповідачем на поштову адресу позивача скерована заява з розрахунком заборгованості за договором на загальну суму 85 021,14 грн.

У відповідь на зазначену заяву, позивачем 06.03.2020 року скеровано поштову адресу відповідача лист, з якого вбачається, що позивач не погоджується з розрахунком заборгованості і вважає заборгованість спірною.

Позивач покликається, зокрема, на те, що вимоги відповідача, зазначені у заяві про вчинення виконавчого напису, неправомірні. Зокрема, позивач не погоджується з розміром заборгованості та пені за невиконання зобов`язань по сплаті аліментів, які зазначений у виконавчому написі нотаріуса як безспірна заборгованість, з періодом нарахування та кількості днів прострочення. що є важливими і такими, що можуть прямо вплинути на результат розгляду справи.

Перевіривши доводи позивача, суд вважає за необхідне зазначити, що на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник не мав безспірну заборгованість, оскільки між сторонами існує спір щодо її розміру як зазначено у виконавчому написі, а також в матеріалах, надісланих відповідачем нотаріусу для вчинення виконавчого напису відсутні докази на підтвердження несплати позивачем заборгованості за період з 01.06.2017 р. по 20.02.2020 р.

Суд вважає, що довідка про рух коштів від 18 лютого 2020 року № 6GSV98OCP8ABU1PH, видана АТ «Приватбанк» не може підтверджувати наявність заборгованості за договором про сплату аліментів на дитину та вибір місця проживання дитини, оскільки доказів про наявність у відповідача лише одного відкритого рахунку матеріали справи не містять.

Отже, на думку суду, у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При оцінці аргументів та доводів сторін суд керується рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010, no. 4241/03, в якому вказується, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Суд вважає, що наявність заяви про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, свідчить про незгоду боржника з постановленим виконавчим написом, а отже - про наявність спору, що є підставою для задоволення позову - визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Виходячи з викладеного, встановивши, що стягнута за виконавчим написом заборгованість є спірною, приймаючи до уваги, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не мав повного обсягу документів, зокрема: доказів наявності заборгованості в цілому та періоду її стягнення в безспірному розмірі; не перевірив відсутність спору між позивачем та відповідачем щодо розміру заборгованості, суд приходить до висновку, що оспорюваний виконавчий напис було вчинено нотаріусом з порушенням чинного законодавства, а тому позовні вимоги позивача щодо визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, підлягають задоволенню.

Згідно ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Так, згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з положеннями ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 137 ЦПК за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Судом встановлено, що 13.04.2020 року між ОСОБА_1 та адвокатом Лукашовою А.В. укладено договір про надання правової допомоги № 130420/1.

Відповідно до п. 1.1. Договору про надання правової допомоги, Позивач доручив, а його представник взяв на себе зобов`язання надавати Позивачу правничу допомогу в цивільній справі про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Тобто, метою та першочерговим завданням підписання вказаного договору є захист інтересів Позивача у конкретній справі.

Згідно п.4.1. Договору, вартість за надання правничої допомоги, тобто правових послуг, спрямованих на забезпечення реалізації прав і свобод, їх відновлення у разі порушення, становить 800 грн. 00 коп. за годину надання адвокатом правової допомоги.

Встановлено, що розмір правової допомоги у цій справі, наданої позивачу становить 1000, 00 грн. і така сума є оплаченою ним, що підтверджується договором про надання правової допомоги, звітом № 1 про виконані адвокатом роботи за договором № 130420/1, квитанцією на оплату виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 1000, 00 грн.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

ухвалив:

позовні вимоги ОСОБА_1 , - задоволити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, що вчинений 11.03.2020 року приватним нотаріусом нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Онищак Наталією Мирославівною зареєстрований в реєстрі № 767 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 85 021 грн. 14 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати за надання правової допомоги у розмірі 1000 грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається через Пустомитівський районний суд Львівської області або безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Повний текст судового рішення складено 27.05.2022 року.

Учасники справи:

ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ; ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 ; Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Онищак Наталія Мирославівна, м. Львів, вул. Чорновола, 67б.

СуддяЄ. О. Данилів