Рішення

ІмЕНЕм УкрАїни

справа № 521/13919/21

провадження № 2/521/1092/22

18 травня 2022 року

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

Головуючого судді Михайлюка О.А.,

при секретарі Жезняк Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ Україна», АТ «ОТП БАНК» про визнання недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфеля, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ Україна», АТ «ОТП БАНК» про визнання недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфеля, посилаючись на те, що 06 грудня 2006 року між ним та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП БАНК» укладено кредитний договір №ML-501/253/2006, згідно з умовами якого банк надав йому кредит у розмірі 61000 (шістдесят одна тисяча) доларів США для купівлі нерухомого майна під 5,99% річних строком до 06 грудня 2026 року.

Під час ознайомлення з матеріалами цивільної справи №521/1106/15-ц за позовом ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_1 стало відомо, що 27 червня 2012 року між ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ Україна» та ПАТ «ОТП БАНК» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля, відповідно до якого згідно додатку №1 ПАТ «ОТП БАНК» передав ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ Україна» права вимоги до боржників ПАТ «ОТП БАНК», в тому числі і права вимоги до нього за кредитним договором №ML-501/253/2006 від 06 грудня 2006 року.

На думку позивача, оскільки ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ Україна» не видавались ліцензії на право здійснення операцій з іноземною валютою як засобом платежу, то ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ Україна» не могло набути права вимоги за валютним кредитним договором, що унеможливлювало для нього використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні ОСОБА_1 своїх зобов`язань.

У зв`язку з цим, позивач вимушений звернутись з цим позовом до суду.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час судового засідання повідомлений належним чином, його представник подав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх в повному обсязі, справу розглянути без участі сторони позивача.

Представник відповідача ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ Україна» в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час судового засідання повідомлений належним чином, подав до суду відзив, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача АТ «ОТП БАНК» в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час судового засідання повідомлений належним чином, у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

В судовому засіданні встановлено, що 06 грудня 2006 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП БАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №ML-501/253/2006, згідно з умовами якого банк надав позивачу кредит у розмірі 61000 (шістдесят одна тисяча) доларів США.

В забезпечення належного виконання зобов`язань позичальника за вказаним кредитним договором 06 грудня 2006 року між АТ «ОТП БАНК» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №SR-501/253/2006.

27 червня 2012 року між ПАТ «ОТП БАНК», як продавцем, та ТОВ ««ОТП ФАКТОРИНГ Україна», як покупцем, укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким у порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець продає (переуступає) покупцю права на кредитний портфель (перелік яких міститься у Додатку 1 до цього Договору), а покупець приймає такий кредитний портфель та зобов`язується сплатити на користь продавця винагороду (п.3.1 Договору купівлі-продажу кредитного портфелю).

Статтею 4 договору його сторони визначили, що на підтвердження факту передачі кредитного портфелю в момент укладення цього договору продавець зобов`язується передати покупцю кредитні документи. Передача кредитного портфелю (з усіма кредитними документами) покупцю підтверджується підписанням відповідного акту передачі документів сторонами цього договору.

27 червня 2012 року відповідачі підписали акт приймання-передачі кредитного портфелю, за яким ПАТ «ОТП БАНК», як продавець, передав, а ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ Україна», як покупець, прийняв кредитний портфель.

Згідно витягу з додатку №1 до Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 червня 2012 року вбачається, що за даним договором, в тому числі, було відступлено (передано) право грошової вимоги до ОСОБА_1 за Кредитним договором №ML-501/253/2006 від 06 грудня 2006 року.

Позивач вважає, що ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ Україна» не набув права вимоги за вказаним кредитним договором, оскільки не мав індивідуальної ліценції НБУ на право здійснення валютних операцій, з огляду на що договір купівлі-продажу кредитного портфеля в частині відступлення прав вимоги по кредитному договору стосовно позивача є недійсним.

ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ Україна» при цьому у відзиві вказує, що при укладенні договору купівлі-продажу кредитного портфеля від 27 червня 2012 року товариство мало статус фінансової установи та відповідно набуло права вимоги за кредитним договором, укладеним між Банком та позивачем, а також просить застосувати до заявлених вимог строк позовної давності.

У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

При цьому слід відмітити, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суди при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц).

Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги.

Статтями 6, 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суди повинні враховувати, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Судом встановлено, що згідно Додатку від 03 грудня 2009 року до Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ТОВ «ОТП Факторинг Україна», виданого 03 грудня 2009 року серія ФК №241, в останньому вказані види фінансових послуг, які має право здійснювати фінансова компанія без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства: надання факторингу.

Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Водночас щодо суб`єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно з пунктом 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону).

Частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлена спеціальна норма, що регулює виключно порядок надання послуг факторингу. Вказаною нормою передбачено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону.

У розумінні приписів частин першої та другої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який був чинним на момент спірних правовідносин (втрата чинності від 07.02.2019 року, підстава - 2473-VIII) Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Отже, наявність ліцензії є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, при цьому право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ Україна» за договором купівлі-продажу кредитного портфеля, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2019 року в справі №757/44011/15-ц (провадження № 61-16980св18) зроблено висновок по застосуванню норм глави 73 ЦК України та вказано, що «за договором факторингу може відступатися право грошової вимоги до будь-якого боржника. Тобто, додаткових вимог щодо правового статусу боржника не закріплюється, а тому ним може бути будь-який учасник цивільних відносин».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року в справі № 755/12702/16-ц (провадження № 61- 28925св18) вказано, що «відсутність у юридичної особи ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог щодо визнання договору факторингу частково недійсним, адже ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке переходить до юридичної особи за договором факторингу не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії».

У постанові від 27 травня 2021 року у справі № 752/22843/17 колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила, що "на час укладення оспорюваних договорів ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мало статус фінансової установи. Реєстрація ТОВ «ОТП Факторинг Україна» як фінансової установи, а не банку, не унеможливлює укладення договору про відступлення права вимоги".

Виходячи з наведеного, суд зазначає, що є стала практика суду касаційної інстанції, яка застосована судом до спірних правовідносин та свідчить про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог щодо визнання недійсним договору факторингу.

На підставі досліджених доказів суд прийшов до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, тому в задоволенні позовних вимог до АТ «ОТП БАНК», ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ Україна» про визнання недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфеля.

На підставі викладеного, керуючись ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. ст. 203, 215, 256, 257, 261, 626-629, 1077, 1079 ЦК України, ст. ст. 10, 12, 141, 265, 354 ЦПК України, суд

Вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ Україна», АТ «ОТП БАНК» про визнання недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфеля відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.Михайлюк

18.05.22