Справа № 159/4/22
Провадження № 2/159/454/22
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

27 травня 2022 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Денисюк Т.В.

за участю секретаря судового засідання Пустової А.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу

за позовом: ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 ,

до відповідача: фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про захист прав споживачів та стягнення збитків,

в с т а н о в и в :

У січні 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , звернулась з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу, оформленого замовленням №343 від 02.10.2020, та стягнення сплаченої позивачем передплати в сумі 19 220,00 грн, 653,31 грн 3% річних, 1988,00 грн інфляційних збитків.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 02 жовтня 2020 року між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу виготовлених за індивідуальним замовленням семи металопластикових вікон вартістю 19 223,00 грн.

За домовленістю сторін строк виконання замовлення становив не більше 45 днів.

ОСОБА_1 на вимогу відповідача здійснила повну оплату замовлення, на підтвердження чого видана квитанція №343 від 02.10.2020.

Відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання та 17.06.2021 доставила лише два вікна, від отримання яких позивач відмовилася через відсутність повної кількості замовлення.

19.07.2021 позивач направила відповідачу вимогу про необхідність здійснення доставки оплаченого товару у строк, що не перевищує семи днів. Така вимога задоволена не була.

30.08.2021 позивач направила відповідачу вимогу про повернення у семиденний строк сплачених за договором коштів у розмірі 19220 грн., яка мотивована тим, що через тривале невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань у позивача відпала потреба у замовлених вікнах. За зареєстрованим місцем проживання та місцем здійснення підприємницької діяльності відповідач письмову вимогу не отримала, поштове відправлення повернулось за закінченням терміну зберігання.

З урахуванням наведеного позивач просила:

- розірвати укладений між сторонами договір купівлі-продажу, оформлений замовленням №343 від 02.10.2020,

- стягнути з відповідача 19 220,00 грн. внесеної за договором попередньої оплати товару,

- стягнути на підставі ст.625 ЦК за період з 17.11.2020 по 04.01.2022 інфляційні втрати в розмірі 1988 грн та 3% річних в розмірі 653,31 грн.

Крім того, позивач просила стягнути з відповідача компенсацію завданої їй моральної шкоди в розмірі 5000 грн, мотивуючи тим, що тривалий час перебувала у напруженому психологічному стані через відсутність замовлення, хвилювалась за втрачені кошти та змушена була вживати додаткових заходів для пошуку іншого виробника вікон.

Позивачем у позовній заяві також повідомлено про судові витрати на професійну правничу допомогу в розмір 5000 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечила, зазначивши, що умовами договору купівлі-продажу не встановлений строк виконання договору та спосіб прийняття товару. Після замовлення вікон позивач постійно перебувала закордоном, не відповідала на телефонні дзвінки, що унеможливило узгодження усіх питань з приводу виконання договору. П`ять із семи доставлених позивачу вікон були пошкодженні працівниками виробника і для їх переробки заводу необхідна була письмова згода замовника, яку остання не надала. Крім того, позивач через свого представника відмовилась від отримання передоплати в розмірі 19 220,00 грн, вимагаючи сплати додаткових 5000 грн.

Також відповідач вважає безпідставними вимоги щодо стягнення відсотків, оскільки внесені як передоплата кошти не є грошовим зобов`язанням в розумінні ст. 625 Цивільного кодексу України.

Просила відмовити у стягненні відшкодування моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю заявлених вимог.

На підставі п.2 ч.6 ст.19, ч.1 ст.274 ЦПК України справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, клопотав про розгляд справи у його відсутності.

Належним чином повідомлені відповідач та представник відповідача неодноразово в судові засідання не з`являлись. Рух справи наведений в ухвалі від 12.05.2022.

Належним чином повідомлена відповідач ОСОБА_3 в судове засідання призначене на 10.00 год 27.05.2022 не з`явилась. Адвокат Мартіросян А.Г. письмово повідомив про розірвання договору про надання правової допомоги.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд в повній мірі забезпечив відповідачу можливість реалізувати права, передбачені процесуальним законодавством.

З огляду на позицію сторін суд керуючись ст.280 ЦПК вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказах.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновків про часткове задоволення позову з огляду на таке.

Судом встановлено, що 02.10.2020 позивач ОСОБА_1 замовила у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 в магазині «Галерея вікон і дверей» за адресою АДРЕСА_1 сім металопластикових вікон фірми «Steko» з визначеними розмірами, конфігурацією і комплектацією, повна вартість замовлення складала 19223,56 грн.

Договірні відносини оформлені письмовим замовленням №343 від 02.10.2020.

Товарний чек, виданий фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 , підтверджує сплату позивачем завдатку в сумі 9223 грн., а відмітка на замовленні вказує про повну оплату вікон на суму 19220 грн.

Строк виконання замовлення, а також спосіб прийняття товару договором не обумовлені.

За змістом письмових заяв сторін вони в усній формі досягли згоди про доставку товару 16.11.2020 за адресою проживання позивача в с.Арсеновичі Ковельського району.

Через відсутність позивача, яка у визначену дату перебувала за кордоном, поставку перенесено на 17.06.2021 (лист Головного управлінням Держспоживслужби у Волинській області, а.с.22,23, повідомлення Держприкордонслужби від 03.03.2022).

17.06.2021 позивачу були доставлені два із семи замовлених вікон. ТОВ «Завод Стеко» визнав, що внаслідок недбалого ставлення працівників, на окремих вікнах виникли пошкодження, у зв`язку з чим замовлення було розподілено на дві частини: п`ять вікон відправлено на переробку, а два - замовнику. Проте остання відмовилась їх прийняти через відсутність повної кількості відповідно до замовлення. Заводом зафіксована відмова від частково прийняття замовлення. Завод і відповідач підтвердили отримання коштів за замовлення в повному обсязі, не відмовились від виконання замовлення за ціною замовлення в строк 20 днів з дня отримання на це згоди позивача (лист Головного управлінням Держспоживслужби у Волинській області від 02.11.2021).

19.07.2021 позивач скерувала відповідачу поштою на адресу проживання та на адресу здійснення підприємницької діяльності письмову вимогу про доставки оплаченого товару у строк, що не перевищує семи днів (копія листа вимоги а.с.25).

Зазначена вимога повернута без вручення (поштове повідомлення а.с.26-27).

30.08.2021 позивач відмовилась від замовлення, скерувавши відповідачу вимогу про повернення у семиденний строк сплачених коштів в розмірі 19220 грн. у зв`язку з невиконанням останньою умов договору. Поштове відправлення повернуто за закінченням терміну зберігання (копія листа вимоги та повідомлення про невручення, а.с.12-16).

На час розгляду справи кошти позивачу не повернуті.

При вирішенні позовних вимог про розірвання договору та стягнення суми попередньої оплати суд керується наступним.

Правовідносини сторін, щодо яких виник спір, виникли з договору, який за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцю), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч.1 ст.656 ЦК України).

Згідно із статтею 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до частини першої статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч. 2 ст. 530 ЦК України).

Статтею 664 ЦК України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Статтею 670 ЦК України встановлені правові наслідки порушення умов договору щодо кількості товару. Зокрема, частиною 1 цієї статті передбачено, що якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

За обставинами справи оплачені позивачем за замовленням №343 від 02.10.2020 вікна станом на 19.07.2021 поставлені не були.

Письмова вимога позивача від 19.07.2021 про поставку товару в строк сім днів станом на 30.08.2021 не виконана.

Таким чином, відповідач не виконала взятих на себе зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.665 ЦК України у разі відмови продавця передати товар покупець має право відмовитись від договору купівлі-продажу.

У такому випадку в силу ч.3 ст.651 ЦК України договір відповідно є розірваним.

Відповідно до статті 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

З огляду на те, що відповідач не вчинила належних дій для вручення позивачу повної кількості замовленого товару, а також не повернула попередню оплату, позовні вимоги про стягнення з відповідача попередньої оплати у сумі 19220 грн. підлягають задоволенню.

Та обставина, що позивач не надала письмову згоду на переробку п`яти пошкоджених вікон, не свідчить про відсутність у відповідача зобов`язання з повернення суми попередньої оплати товару.

Доводи відповідача про відсутність телефонного зв`язку із позивачем, що на думку відповідача є поважною причиною невиконання зобов`язання, судом відхиляються, оскільки відповідач не надала суду доказів скерування позивачу будь-якого письмового повідомлення про умови виправлення недоліків замовлення.

Водночас вимога позивача про розірвання договору задоволенню не підлягає.

За приписами ст.651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке зумовлює для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Конструкція ст.651 ЦК України застосовується тоді, коли законом або договором одностороння відмова від договору не передбачена.

У цій справі позивач скористалась правом визначеним законом при регулюванні договорів купівлі-продажу (ч.1 ст.665 ЦК України) і через невиконання продавцем обов`язку передати товар, відмовилась від договору купівлі-продажу, тому відповідно до ч.3 ст.651 ЦК України договір вже є розірваним.

При вирішенні вимог позивача про стягнення боргу з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст.625 ЦК України суд керується таким.

Згідно із статтею 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом ( ч.1 ст.612 ЦК України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом ( ч.2 ст.625 ЦК України).

Датою прострочення зобов`язання слід вважати 30.08.2021 - це день закінчення строку для виконання письмової вимоги позивача від 19.07.2021 про поставку товару у семиденний строк. Вимога скерована на адресу здійснення господарської діяльності: АДРЕСА_1 , і не отримана відповідачем при врученні 22.08.2021 (а.с.26-27) (22.08.2021 + сім днів = 29.08.2021, наступний день є днем прострочення).

Аналогічні висновки визначення дати прострочення виконання зобов`язання наведені у постанові Верховного суду від 12.05.2022 у справі №756/15123/18.

Суд не погоджується з доводами позову про те, що відповідальність відповідача з прострочення грошового зобов`язання настала 17.11.2020, оскільки матеріали справи свідчать про відсутність позивача в цей час на території України та узгодження з відповідачем іншої дати поставки (17.06.2021 коли були доставлені лише два вікна).

Отже за період з 30.08.2021 по 04.01.2022 з відповідача на користь позивача слід стягнути 681,40 грн - інфляційних втрат та 201,00 грн - 3% річних.

Суд відхиляє доводи відповідача про незастосування до даних правовідносин відповідальності за ч.2 ст.625 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі №918/631/19, провадження №12-42гс20, зроблено висновок, що: «правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу».

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від протилежних висновків щодо застосування норми права (статті 625 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2014 року у справі №921/266/13-г/7, провадження №3-90гс14, від 18 жовтня 2017 року у справі №910/8318/16, провадження №3-133гс17, на які у відзиві посилається відповідач.

Оскільки зобов`язання із повернення попередньої оплати є грошовим зобов`язанням в розумінні ст. 625 ЦК України, то відповідно відповідач є боржником, зобов`язаним на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди.

Представник позивача зазначає, що позивачу ОСОБА_1 внаслідок порушення за договором купівлі-продажу її прав відповідачем заподіяно моральну шкоду, що полягала у психологічному напруженні у зв`язку з очікуванням повернення коштів, неможливістю отримати замовлений товар, користуватися його благами, розчаруванні.

Відповідно до пунктів 18, 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконання обов`язків найманого працівника.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 року у справі №216/3521/16-ц, провадження № 14-714цс19, зроблено висновок, що: «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено». Аналогічні висновки зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду Постанова від 07.10.2020 у справі № 127/23781/17, провадження №61-38292св18.

За встановлених обставин порушення відповідачем зобов`язання щодо передачі позивачу придбаного товару дає право останній вимагати компенсацію моральної шкоди.

Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Приймаючи до уваги конкретні обставини справи, поведінку обох сторін у правовідносинах, тривалість прострочення зобов`язання, суму замовлення, наведені позивачем ознаки моральної шкоди, суд вважає справедливим для компенсування перенесених переживань стягнути з відповідача 2000 грн.

Розподіл судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу (ст.133, ст.137 ЦПК).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України.

Зокрема, частиною другою вказаної статті встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19.

Позивачем у позовні заяві заявлено про очікувані витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн. До заяви від 11.02.2022 долучений розрахунок витрат та копія додаткової угоди (а.с.56).

З наданих представником позивача доказів вбачається, що професійна правнича допомога адвокатом була надана, вона є реальною та необхідною, відповідач не подавав заяв щодо неспівмірності витрат, які просить стягнути з нього позивач, тому суд враховуючи часткове задоволення позову вважає обґрунтованим та пропорційним до предмета спору стягнути з відповідача 3500 грн витрат на правничу допомогу.

За вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених вимог.

Позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до положень ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому з відповідача в доход держави підлягає стягненню 992,40 грн. судового збору.

Керуючись статтями 12, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 273, 280 ЦПК України, на підставі статей 530, 625, 651, 655, 656, 662, 670, 693 ЦК України, статтями 1, 2, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 19220 (дев`ятнадцять тисяч двісті двадцять) гривень попередньої оплати за договором купівлі-продажу, 201 (двісті одну) гривню - 3% річних, 681 (шістсот вісімдесят одну) гривню 40 копійок інфляційних збитків, 2000 (дві тисячі) гривень моральної шкоди, а всього 22 102 (двадцять дві тисячі сто дві) гривні.

В решті позову відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 в доход держави 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

Повне судове рішення складено та підписано без його проголошення 27.05.2022.

ГоловуючийТ. В. ДЕНИСЮК