КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 754/2961/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4858/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мілоцького Олега Леонідовича та Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 11 лютого 2020 року, постановлену під головуванням судді Зотько Т.А., у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мілоцького Олега Леонідовича, заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», Державне підприємство «СЕТАМ», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, щодо передання на реалізацію квартири без дозволу органу опіки та піклування, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_7 звернулася до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мілоцького О.Л., яку мотивовано тим, що у нього перебуває виконавче провадження № 57790895 з примусового виконання виконавчого листа № 754/2961/17, виданого 23 липня 2018 року Деснянським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_8 на користь ПАТ «УкрСибБанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 916 435,37 грн.

10 грудня 2018 року приватним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна боржника, зокрема на квартиру АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_7

12 лютого 2019 року приватним виконавцем здійснено запит до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації щодо надання згоди на реалізацію вказаної квартири без дозволу органів опіки та піклування або відповідного рішення суду, право на користування якою має малолітня ОСОБА_9 , 2018 року народження, на що 05 квітня 2019 року була надана відповідь про те, що дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, надається органом опіки та піклування лише у разі гарантування збереження охоронюваних законом інтересів дітей.

Незважаючи на відсутність дозволу органу опіки та піклування на реалізацію спірного майна, 23 вересня 2019 року приватний виконавець Мілоцький О.Л. звернувся до філії ДП «Сетам» у місті Києві та Київській області із заявкою на реалізацію арештованого майна.

Посилаючись на вищевикладене, заявник просила визнати дії приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Мілоцького О.Л. щодо передачі на реалізацію без дозволу органів опіки та піклування або відповідного рішення суду квартири АДРЕСА_1 неправомірними, визнати неправомірною бездіяльність приватного виконавця, що полягала у незазначенні у заявці на реалізацію арештованого майна інформації про наявність зареєстрованих у вказаній квартирі осіб, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , малолітньої дитини ОСОБА_9 , 2018 року народження, та визнати недійсною заявку на реалізацію арештованого майна (т. 1 а.с. 1-7).

У грудні 2019 року представник ДП «СЕТАМ» Конепуд Д.В. подав письмові пояснення на скаргу на дії приватного виконавця, відповідно до яких зазначено, що перевірка змісту заявки на відповідність вимогам законодавства організатором не здійснюється. За відповідність документів, на підставі яких вноситься інформація до системи, а також за достовірність інформації, зазначеної у заявці, відповідають посадові особи відповідного органу державної виконавчої служби (т. 1 а.с. 71-75).

Представником АТ «УкрСиббанк» Гладиш Я.М. також подано письмові пояснення на скаргу на дії приватного виконавця, в яких вона не погодилася зі скаргою, вважає її незаконною та необґрунтованою, тому просила відмовити в задоволені скарги в повному обсязі (т. 1 а.с. 103-106).

У січні 2020 року представник приватного виконавця виконавчого округу м. Київ Мілоцького О.Л. - адвокат Гуримський О.В. подав письмові пояснення на скаргу, в яких зазначено, що скарга є безпідставною та необґрунтованою, оскільки для реалізації на електронних торгах квартири згоди органів опіки та піклування не потрібно, а заявка сама по собі є фактично супровідним листом, на підставі якої приватний виконавець систематизує та описує документи, що подає на електронні торги, а тому просив суд відмовити в задоволені скарги в повному обсязі (т.1 а.с. 124-126).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11 лютого 2020 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано дії приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Мілоцького О.Л. щодо передачі на реалізацію без дозволу органів опіки та піклування або відповідного рішення суду квартири АДРЕСА_2 право на користування якою має малолітня ОСОБА_9 2018 року народження неправомірними. Визнано неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Мілоцького О.Л. що полягала у не зазначенні у Заявці №57790895 на реалізацію арештованого майна квартири АДРЕСА_2 інформацію про наявність зареєстрованих у вказаній квартирі осіб, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 малолітню дитину ОСОБА_9 2018 року. В задоволенні інших вимог скарги - відмовлено (т. 1 а.с. 165, 167-173).

Не погодившись з ухвалою районного суду, приватний виконавець виконавчого округу міста Київ Мілоцький О.Л. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні скарги (т. 1 а.с. 176-190).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що ОСОБА_7 є бабою, а не матір`ю малолітньої дитини, яка проживає як член сім`ї власника у квартирі, а тому для передання квартири на реалізацію згоди органу опіки та піклування не потребувалося, дана згода потрібна лише при укладенні договору, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації і за умови, що правочин вчиняється з батьками. Приватним виконавцем під час заповнення заявки на реалізацію арештованого майна вчинені з дотриманням та в межах норм Закону України «Про захист персональних даних». Вказана заявка не створює для боржника жодних правових наслідків, отже не може бути об`єктом оскарження, зворотного заявником не доведено.

Також з апеляційною скаргою на ухвалу суду звернулася представник АТ «УкрСиббанк» - Гладиш Я.М., яка просила скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні скарги. Зазначала, що висновки суду першої інстанції про те, що приватним виконавцем виконавчого округу міста Київ Мілоцьким О.Л. передання на реалізацію квартири було здійснено з порушеннями та без дозволу органів опіки та піклування або відповідного рішення суду є такими, що не відповідають нормам матеріального та процесуального права і вказувала на безпідставність та недоведеність вимог ОСОБА_7 щодо передачі на реалізацію квартири без дозволу органу опіки та піклування (т. 1 а.с. 226-246).

Постановою Київського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року апеляційні скарги приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мілоцького О.Л. та АТ «УкрСиббанк» залишено без задоволення. Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 11 лютого 2020 року залишено без змін (т. 2 а.с. 87-91).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2021 року касаційні скарги приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Мілоцького О.Л. та АТ «УкрСиббанк» задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 3 а.с. 220-226).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року залучено до участі у справі як заінтересовану особу ОСОБА_6 , який набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 (т. 4 а.с. 36-39).

У судовому засіданні представник приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мілоцького О.Л. - адвокат Гуримський О.В., представник АТ «УкрСибБанк» адвокат Гладиш Я.М., представник ОСОБА_6 - адвокат Циганенко О.М. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити. Представник ОСОБА_10 - адвокат Паламарчук М.А. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи в судове засідання не з`явилися, проте, про розгляд справи апеляційним судом були сповіщені повідомленням на зазначені сторонами електронні адреси та телефонограмами із забезпеченням фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі наявні докази. Представник АТ «УкрСиббанку» - Гладиш Я.М. подавав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Повідомлення ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 повернулось із відмітками працівників пошти про відсутність адресатів за зазначеними ними адресами, заяви про зміну адреси місця проживання (знаходження) від зазначених осіб до суду не надходили (т. 4 а.с. 6-20, 40-63).

Поряд з цим, представник ОСОБА_10 - адвокат Паламарчук М.А. повідомив апеляційному суду, що вказані особи повідомлені про розгляд справи апеляційним судом про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 4 а.с. 68-69).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню за таких підстав.

Задовольняючи скаргу частково, суд першої інстанції виходив з того, що передача на реалізацію спірної квартири, право користування якою має малолітня дитина, без попередньої згоди органу опіки та піклування, а також незазначення у заявці усіх осіб, які зареєстровані у квартирі, суперечить вимогам чинного законодавства, а тому такі дії та бездіяльність приватного виконавця слід визнати неправомірними.

Суд апеляційної інстанції не погодився з такими висновками районного суду виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року (справа № 754/2961/17) стягнуто солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_11 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором від 16 лютого 2016 року № 0 у розмірі 916 435,37 грн.

У провадженні приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мілоцького О.Л. перебуває виконавче провадження № 57790895 з примусового виконання виконавчого листа № 754/2961/17, виданого 23 липня 2018 року Деснянським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_8 на користь ПАТ «УкрСибБанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 916 435,37 грн.

10 грудня 2018 року приватним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна боржника, зокрема на квартиру АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_8 .

Вказана квартира є предметом іпотеки за договором іпотеки від 16 лютого 2016 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_8 на забезпечення належного виконання кредитного договору від 16 лютого 2016 року № 0 (т. 1 а.с. 14-21).

Станом на 14 грудня 2018 року у вказаній квартирі зареєстровано місце проживання малолітньої онуки боржника ОСОБА_7 - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 23-28).

Реєстрація місця проживання дитини відбулась 03 травня 2018 року.

12 лютого 2019 року приватним виконавцем здійснено запит до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації щодо надання згоди на реалізацію вказаної квартири, право на користування якою має малолітня ОСОБА_9 , 2018 року народження, на що 05 квітня 2019 року була надана відповідь про те, що дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, призведе до звуження житлових прав дитини та надається органом опіки та піклування лише у разі гарантування збереження охоронюваних законом інтересів дітей (т. 1 а.с. 24).

23 вересня 2019 року приватний виконавець Мілоцький О.Л. звернувся до філії ДП «Сетам» у місті Києві та Київській області із заявкою на реалізацію арештованого майна № 57790895, в якій відсутня інформація щодо зареєстрованих у вказаній квартирі осіб, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , малолітньої дитини ОСОБА_9 , 2018 року народження (т. 1 а.с. 9-10).

Відповідно до вимог статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважать, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Аналогічне положення міститься й у статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частин другої, третьої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Суд визначає в межах, встановлених ЦПК України, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України).

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (частина перша статті 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до абзацу сьомого пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 2016 року № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1301/29431 (далі - Порядку реалізації майна, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин і вчинення приватним виконавцем оспорюваних заявником дій) у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду (в електронній або паперовий формі).

Згідно із абзацом першим пункту 2 розділу VII Порядку реалізації майна реалізація предмета іпотеки здійснюється відповідно до вимог цього Порядку з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом та Законом про іпотеку.

У разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (пункт 28 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин і вчинення приватним виконавцем оспорюваних заявником дій). Це кореспондує пункту 3 розділу ІІ цієї Інструкції.

Вимога про отримання дозволу державним виконавцем від органу опіки та піклування на реалізацію майна, право власності на яке або право користування яким належить малолітній дитині, встановлена задля додаткового забезпечення захисту прав цієї дитини, зокрема передбачених статтями 17 та 18 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» від можливого порушення.

Захист відповідних прав дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу державному виконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій державного виконавця та/або органу опіки та піклування.

Проте, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зауважував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у державі, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (наприклад, справа «Жовнер проти України» від 29 червня 2004 року, заява № 56848/00, § 33). Право на звернення до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби правова система держав-учасниць Конвенції допускала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання, залишалося би невиконаним по відношенню до однієї зі сторін всупереч її інтересам. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21) дійшла висновку, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання держвиконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу держвиконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій держвиконавця та/або органу опіки та піклування. Зазначене стосується також і дій приватних виконавців.

Отже, на думку Великої Палати Верховного Суду, державний чи приватний виконавець повинен звернутися за дозволом органу опіки та піклування для реалізації житлової нерухомості, право на користування яким мають діти.

У той же час, фізична особа може мати кілька місць проживання (частина шоста статті 29 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 підтримала правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 504/294/14-ц (провадження № 6-2940ц15). Цей висновок зводиться зокрема до того, що сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції Верховний Суд вказав на наявні у справі докази за якими на час ухвалення рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 листопада 2017 року (про стягнення кредитної заборгованості із боржника та поручителя) у вказаній квартирі не було зареєстровано місце проживання дитини, із зазначенням про необхідність з`ясувати чи не свідчать дії ОСОБА_7 про невиконання останньою пункту 2.4.6 Договору іпотеки та недобросовісність і намагання ускладнити виконання судового рішення, встановити чи надавав банк згоду на реєстрацію місця проживання дитини, тобто чи не порушила ОСОБА_7 умови договору іпотеки щодо заборони без згоди банку реєструвати осіб у спірному майні, перевірити чи має мати/батько дитини у власності нерухоме майно, відмінне від предмету іпотеки, власником якого є баба дитини, тобто чи мають батьки дитини можливість забезпечити місце проживання для своєї дитини за іншою адресою (т. 3 а.с. 220-226).

Відповідно до частини 1 статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Встановлено, що на час ухвалення рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року у вказаній квартирі АДРЕСА_1 не було зареєстровано місце проживання дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Реєстрація місця проживання ОСОБА_9 відбулася лише 03 травня 2018 року (т. 1 а.с. 23).

При цьому, згідно з пунктом 2.4.6 договору іпотеки від 16 лютого 2016 року - іпотекодавець ( ОСОБА_8 ) була зобов`язана не реєструвати та не надавати дозвіл на реєстрацію в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без попередньої письмової згоди іпотекодержателя.

Доказів надання ОСОБА_7 попередньої письмової згоди іпотекодержателя ПАТ «УкрСиббанк» на реєстрацію місця проживання ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартирі АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки, до суду не надано.

Враховуючи вказане, ОСОБА_7 , як власник квартири, яка перебуває в іпотеці, не отримала згоду банку на реєстрацію місця проживання дитини в цій квартирі, чим порушила умови договору іпотеки щодо заборони без згоди банку реєструвати осіб у спірному майні.

Такі дії боржника свідчать про недобросовісність та намагання ускладнити виконання судового рішення, оскільки ОСОБА_7 знала, що спірне майно передано в іпотеку за іпотечним договором від 16 лютого 2016 року, укладеним на забезпечення виконання кредитного договору від 16 лютого 2016 року, та мала усвідомлювати можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання своїх зобов`язань за кредитним договором.

Пункт 1 частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Апеляційний суд дійшов висновку про порушенням заявницею вимог частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» шляхом реєстрації у спірній квартирі малолітньої дитини під час виконавчого провадження.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у його постанові від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12, сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Правочин щодо відчуження за договором купівлі-продажу квартири, яка належить на праві приватної власності бабі малолітньої дитини, в якій ця дитина проживала, не порушують прав цієї дитини, оскільки вона має право на проживання за місцем проживання кожного з її батьків.

Верховний Суд у постанові від 08 червня 2021 року у справі № 607/8145/18, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 06 травня 2019 року у справі № 639/5828/15-ц (провадження № 61-29627св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 346/432/16-ц (провадження № 61-29148св18) та від 19 червня 2019 року у справі № 695/2714/15-ц (провадження № 61-29000св18), зазначив, що чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядження майном в залежності від того чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, малолітні діти, якщо власник не є їх батьком (матір`ю) або ж особою, яка замінює останніх.

За змістом статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах це обов`язок батьків, а додаткові засоби контролю з боку держави, передбачені статями 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», покликані забезпечити належне виконання саме батьками своїх обов`язків.

Тобто, виключно на батьків як законних представників дитини покладено обов`язок діяти в її інтересах та вживати необхідних заходів з метою максимального забезпечення прав та інтересів дитини, тоді як такий обов`язок не може перекладатися на інших осіб, зокрема у цій конкретній справі - на кредитора шляхом обмеження його можливості задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, який передано в іпотеку до набуття малолітньою ОСОБА_9 права користування цим майном.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (частина четверта статті 29 ЦК України). Цьому кореспондує абзац другий частини другої статті 13 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні.

Фізична особа може мати кілька місць проживання (частина шоста статті 29 ЦК України).

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (частини перша та третя статті 160 СК України).

Згідно зі свідоцтвом про народження малолітньої ОСОБА_9 її батьками є ОСОБА_12 та ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 27).

Враховуючи зазначене, керуючись принципом розумності як однією з загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), враховуючи принцип верховенства права, виходячи із завдання цивільного судочинства та застосування принципу пропорційності при здійсненні судочинства колегія суддів дійшла висновку, що встановлених обставин справи достатньо для твердження про те, що приватним виконавцем не було допущено порушення відповідних прав ОСОБА_1 у спосіб, зазначений заявницею, а тому скарга не підлягає задоволенню.

Отже, враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційних скарг та скасування ухвали суду першої інстанції.

При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мілоцького Олега Леонідовича та Акціонерного товариства «УкрСиббанк» - задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 11 лютого 2020 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мілоцького Олега Леонідовича, заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», Державне підприємство «СЕТАМ», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, щодо передання на реалізацію квартири без дозволу органу опіки та піклування.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 26 травня 2022 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова