Справа № 161/2552/21
Провадження № 2/161/1355/22
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2022 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Пушкарчук В.П.

з участю секретаря судового засідання Фурман Ю.В.

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Зубенко Тамара Іванівна про визнання договорів дарування недійсними та витребування майна з чужого володіння та зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання , -

В С Т А Н О В И В:

10.02.2021 року ОСОБА_3 (далі позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі відповідач) про визнання договорів дарування недійсними та витребування майна з чужого володіння. В обгрунтування заявлених вимог вимог позивач зазначила, що 01.02.2002 року на підставі Договору довічного утримання № 2-451, укладеного із ОСОБА_5 (далі Договір утримання), вона набула у власність квартиру АДРЕСА_1 (далі квартира). Оскільки, даний правочин вчинявся у 2002 році за умовами ЦК УРСР, державна реєстрація права власності на нерухоме майно у електронному реєстрі не відбувалася, але безпосередньо у самому договорі нотаріусом була зазначена заборона на відчуження квартири. У свою чергу, 06.03.2008 року після набранням чинності ЦК України, друга державна нотаріальна контора внесла за реєстраційним номером 6734180 у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно відомості про заборону відчуження квартири. Вказує, що перші три роки вона доглядала ОСОБА_5 та виконувала умови Договору утримання, а згодом вони домовилися, що вона сплачує на його утримання певну суму коштів одним платежем і ним опікуватимуться його родичі, а у разі необхідності, в т.ч. коли закінчаться кошти, помагатиме особисто. Жодних претензій до виконання вимог Договору утримання в сторін не було, за життя ОСОБА_5 , його ніхто не оскаржував та не розривав. У листопаді 2020 року вона отримала позов про захист права власності шляхом зняття заборони (справа № 161/14408/20), зі змісту якого дізналася, що 11.04.2005 року ОСОБА_5 на підставі дублікату Свідоцтва про право власності на житло виданого відділом з приватизації житлового фонду згідно рішення виконкому Луцької міської ради 11.03.2005 року за № 367, без належного на те права відчужив належне їй майно, а саме 1/2 частку квартири, а іншу 1/2 її частку відчужив своїй матері, яка згодом 11.04.2005 року також подарувала цю частку відповідачу. Враховуючи наведене, просить суд: визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 11.04.2005 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений нотаріусом Зубенко Т.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1042; визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 11.04.2005 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений нотаріусом Зубенко Т.І., зареєстрований в реєстрі за № 1043; витребувати із володіння ОСОБА_4 у її власність вказане майно; стягнути із відповідачки на свою користь судові витрати по даній справі.

15.03.2021 року представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву. В обгрунтування своїх заперечень щодо позову останній зазначає, що ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.12.2004 року по справі № 2-7281/2004, договір дарування від 29.10.2001 року № 4-2221, яким ОСОБА_6 було подаровано ОСОБА_5 1/2 частину квартири визнано недійсним, що призвело до втрати чинності усіх наступних договорів, укладених на підставі нього, зокрема і Договору утримання, укладеного ОСОБА_5 із ОСОБА_3 щодо спірного об`єкта нерухомого майна. Наведене свідчить про ту обставину, що Договір утримання є нікчемним та підлягає розірванню. Крім того, як стверджує відповідач, ОСОБА_3 жодної допомоги ОСОБА_5 ніколи не надавала, ні одноразової, ні періодичної, ні у грошовому вигляді та в забезпеченні продуктами харчування, одягом, медичною допомогою, влаштуванням поховання останнього участі не приймала. Ані про існування доглядальниці, ані про існування Договору утримання ОСОБА_5 ніколи її довірительку не повідомляв. На підставі викладеного, у задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі та стягнути з позивачки на користь відповідачки витрати, пов`язані із наданням правничої допомого.

Одночасно з цим, 15.03.2021 року, представником відповідачки було подано до суду зустрічну позовну заяву, у якому остання, із посиланням на обгрунтування, які викладені у відзиві на позовну заяву, просить суд розірвати Договір довічного утримання № 2-451 від 01.02.2002 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Другої Луцької нотаріальної контори Горбатюк В.І.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.03.2021 року зустрічну позовну заяву було прийнято до розгляду та об`єднано із первісним позовом в одне провадження.

У судовому засіданні представник позивача надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Крім того, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

Представник відповідача щодо задоволення первісного позову заперечувала із викладених у її відзиві підстав, вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Разом з тим, зустрічні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених у зустрічному позові.

Третя особа у судове засідання не з`явилась.

Заслухавши пояснення учасників провадження, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 29.10.2001 року за реєстровим № 4-2221 було укладено Договір дарування, за умовами якого ОСОБА_6 передала у дар ОСОБА_5 належну їй 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим ОСОБА_5 став одноосібним власником даного житла.

01.02.2002 року на підставі Договору довічного утримання № 2-451, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , позивач набула у власність квартиру АДРЕСА_1 , та, як наслідок, на умовах та в порядку даного правочину, зобов`язалася пожиттєво повністю утримувати ОСОБА_5 , забезпечувати його харчуванням, одягом, необхідною первинною медичною допомогою, а у разі смерті останнього матеріально забезпечити його похорони.

Разом з тим, ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.12.2004 року по справі № 2-7281/2004, було затверджено мирову угоду між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 із якої слідує, що сторони у справі визнали Договір дарування від 29.10.2001 року за реєстровим № 4-2221 недійсним, у зв`язку з чим їх частки у квартирі АДРЕСА_1 були відновлені.

Як вбачається із витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 6350273 від 28.01.2005 року, станом на дату його видачі частки ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 становили по 1/2 частині за кожним.

11.04.2005 року між ОСОБА_5 , як дарувальником, та ОСОБА_4 , як обдарованою, було укладено договір дарування, посвідчений нотаріусом Зубенко Т.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1042, відповідно до якого відповідачка набула у власність належні дарувальнику 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Також, 11.04.2005 року між ОСОБА_6 , як дарувальником, та ОСОБА_4 , як обдарованою, було укладено договір дарування, посвідчений нотаріусом Зубенко Т.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1043, відповідно до якого відповідачка набула у власність належні дарувальнику 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Одночасно, з відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що стосовно спірної квартири 06.03.2008 року Другою Луцькою державною нотаріальною конторою був внесений запис про обтяження (заборону) № 6734180. Підставою для внесення цього запису був договір довічного утримання № 2-451 від 01.02.2002 року, який посвідчений державним нотаріусом Другою Луцької державної нотаріальної контори Горбатюк В.І. Власником у записі про обтяження значиться відповідач ОСОБА_3 .

Фактично між сторонами існує спір стосовно належності спірної квартири, адже відповідач вважає, що вона у встановленому порядку набула права власності на неї за договорами дарування у 2005 році, а позивач що вона набула відповідну частку у ній на підставі договору про довічне утримання у 2002 році.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Також, відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За вимогами ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У відповідності до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК України).

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа, на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним, повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

На переконання суду, жодних правових підстав для визнання договорів дарування від 11.04.2005 року, посвідчених нотаріусом Зубенко Т.І. та зареєстрованих в реєстрі за № 1042 та № 1043, не існує, оскільки як ОСОБА_6 так і ОСОБА_5 на момент їх укладення були співласниками даного житла, що достовірно підтверджується судовим рішенням від 01.12.2004 року по справі № 2-7281/2004, яке набрало законної сили та є чинним, а відтак має преюдиційне значення при розгляді даної справи.

Стороною позивача не було надано жодних належних та допустимих доказів того, що вищевказані договори в силу положень ст. ст. 203, 215 ЦК України є недійсними, що такі вчинені за існування помилки або ж не були вільними і не відповідали внутрішній волі їх сторін.

За наведених обставин, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів дарування, а відтак й у задоволенні вимог про витребування майна з чужого володіння, які є похідними вимогами від первісних.

Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду у разі невиконання або неналежного виконання набувачем зоїх обов`язків, незалежно від його вини.

Однак, на переконання суду, відсутні також й правові підстави для визнання недійсним Договору довічного утримання № 2-451, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , оскільки будь-які докази того, що його сторонами не було дотримано усіх істотних умов правочину надано не було, а також не доведено того, що між останніми не було досягнуто та не існувало домовленостей з приводу пожиттєвого утримання позивачкою ОСОБА_5 , забезпечення його харчуванням, одягом, необхідною первинною медичною допомогою тощо.

Таким чином, правових підстав для задоволення зустрічної позовної заява ОСОБА_4 суд не вбачає.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Зубенко Т.І. про визнання договорів дарування недійсними та витребування майна з чужого володіння та зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання.

У зв`язку із наведеним вище, суд, на підставі положень ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне залишити судові витрати у справі за кожною із сторін.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 81, 263-265 ЦПК України, на підставі ст. ст. 202, 203, 315-317, 321, 388, 717, 719, 722, 744-758 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Зубенко Тамара Іванівна про визнання договорів дарування недійсними та витребування майна з чужого володіння - відмовити.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Зубенко Тамара Іванівна, адреса: м. Луцьк, вул. Ковельська, 47/2.

Рішення у повному обсязі складено 25 травня 2022 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області В.П. Пушкарчук