Номер провадження: 22-ц/813/4850/22
Справа № 522/2438/20
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Заїкіна А. П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря - Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 17.12.2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до начальника другого процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області Чередник Романа Вікторовича (м.Одеса, вул. Пушкінська, 3) про визнання Постанови про відмову у відшкодуванні шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють досудове розслідування та прокуратури винесену начальником другого процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області Чередником Романом Вікторовичем від 10.01.2020 року незаконною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

12.02.2020 р. до Приморського районного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до начальника другого процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області Чередник Роман Вікторович (м.Одеса, вул. Пушкінська, 3) про визнання Постанови про відмову у відшкодуванні шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють досудове розслідування та прокуратури винесену начальником другого процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області Чередником Романом Вікторовичем від 10.01.2020 року - незаконною та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17.12.2020 року провадження по цивільній справі закрито.

Закриваючи провадження у справі, Приморський районний суд м. Одеси дійшов висновку, що спірні правовідносини у цій справі витікають з проходженням позивачем публічної служби в органах внутрішніх справ, що свідчить про те, що дані правовідносини є публічно-правовими, а тому даний спір слід розглядати за правилами адміністративного судочинства і судом 30.03.2020 року помилково було відкрито провадження у справі в порядку цивільного судочинства.

26 жовтня 2021 року ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на вищевказану ухвалу суду.

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 17.12.2020 року. В обґрунтування поданого клопотання апелянт зазначає, що повний текст вказаної ухвали ним було отримано 17.03.2021 року. 23 березня 2021 року апелянтом до Одеського окружного адміністративного суду було подано адміністративний позов. Апелянт зазначає, що в Україні існувала неоднорідна практика щодо розгляду даної категорії справ. Так, 13.10.2021 року Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду провадження по справі за позовом ОСОБА_1 (№420/4737/21) було закрито у зв`язку з тим, що дана справа підлягає розгляду відповідно до положень цивільного процесуального законодавства та було роз`яснено позивачу право на звернення з заявою про направлення справи для подальшого розгляду до відповідного суду. ОСОБА_1 , отримавши 19.10.2021 року повний текст зазначеної постанови, скористався своїм правом та подав 21.10.2021 року заяву про направлення справи до Приморського районного суду м. Одеси для подальшого розгляду справи. Проте ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 17.12.2020 року, перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.11.2021 року ОСОБА_1 було поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 17.12.2020 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.11.2021 року справу було призначено до розгляду на 26.05.2022 на 11:00 в приміщенні Одеського апеляційного суду.

26.05.2022 року сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. До Одеського апеляційного суду надійшла заява, в якій представник ОСОБА_1 - адвокат Кресюн В.А - просив провести розгляд справи без їх участі. Від інших учасників справи заяв не надходило.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, тривалий розгляд справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, освідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті. Колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно з вимогами статті 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, а також відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України від 01 грудня 1994 року № 267/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 267/94-ВР) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону № 267/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги.

За змістом положень частини першої статті 12 Закону № 267/94-ВР розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пункті 1 статті 3 цього Закону (тобто заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій), залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

Частиною другою зазначеної статті встановлено, що у разі незгоди з прийнятою постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Таким чином, дана цивільна справа, з огляду на положення спеціального закону № 267/94-ВР, підлягає розгляду відповідно до положень цивільного процесуального законодавства.

В оскаржуваній постанові Приморський районний суд м. Одеси від 17.12.2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до начальника другого процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області Чередник Роман Вікторович про визнання Постанови про відмову у відшкодуванні шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють досудове розслідування та прокуратури винесену начальником другого процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області Чередником Романом Вікторовичем від 10.01.2020 року незаконною та зобов`язання вчинити певні дії, - прийшов до висновку, що даний спір слід розглядати за правилами адміністративного судочинства і судом 30.03.2020 року помилково було відкрито провадження у справі в порядку цивільного судочинства.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у постанові від 13.10.2021 у справі за апеляційними скаргами Одеської обласної прокуратури, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2021 року за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності, скасування постанови, стягнення неотриманого грошового забезпечення та моральної шкоди, - прийшов до висновку, що провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку з тим, що дана справа має розглядатися відповідно до положень цивільного процесуального законодавства, при цьому роз`яснив позивачу ОСОБА_1 про його право на звернення з заявою про направлення справи для подальшого розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, у даній справі виник юрисдикційний конфлікт між цивільними та адміністративними судами.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

У низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського Суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом.

У справі «Буланов та Купчик проти України» (остаточне рішення від 09.03.2011 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до усталеної практики Суду щодо України зазначені гарантії, закріплені в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод є застосовними до провадження у суді касаційної інстанції як у цивільних, так і в адміністративних справах, незважаючи на їх українську класифікацію (див. рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року № 23436/03, пункт 25, та «Каруна проти України, рішення щодо прийнятості від 03 квітня 2007 року № 43788/05).

У справі «Мосендз проти України» (остаточне рішення від 17 січня 2013 року) Європейський суд з прав людини встановив порушення ст. 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод про право на ефективний засіб правового захисту, зазначивши, що Мосендз не мала національного засобу юридичного захисту за її позовами у зв`язку з юрисдикційним конфліктом між національними цивільними та адміністративними судами.

Вказані обставини справи свідчать про те, що внаслідок конфлікту юрисдикцій позивач був позбавлений права на ефективний засіб правового захисту, що є порушенням ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, і втратив можливість отримати вирішення спору судом по суті, а тому позивачу необхідно надати можливість захистити своє право в суді у встановлений законом спосіб. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на зазначене, виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу, та з метою забезпечення права на ефективний захисту колегія суддів дійшла висновку,що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до Приморського районного суду м. Одеси для продовження розгляду.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 17.12 2021 - скасувати.

Справу передати до суду першої інстанції на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 31.05.2022 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А. П. Заїкін

С.О. Погорєлова