Справа № 700/870/21
Провадження № 2/700/55/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2022 року Лисянський районний суд Черкаської області

в складі: головуючого судді: Пічкура С.Д.,

за участю секретаря судового засідання: Кравець І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в смт. Лисянка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , представник відповідача - ОСОБА_3 про визнання права власності на частину будинку,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачки про визнання права власності на Ѕ частину будинку за договором купівлі-продажу.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що згідно рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 24.06.2021 року, яке набрало законної сили 26.07.2021 року, вона являється власником Ѕ частки житлового будинку та земельної ділянки в АДРЕСА_1 . Власником іншої Ѕ частки будинку за заповітом є ОСОБА_2 , яка проживає в м. Севастополь АР Крим, Україна. Вона, як першочерговий покупець придбала у відповідачки Ѕ частку вказаного будинку за 1000 доларів США, які повністю сплатила відповідачці, що підтверджується розпискою від 02.12.2021 року. Відповідачка надала довіреність для укладання договору, але оскільки дана довіреність посвідчена на тимчасово окупованій території АР Крим, вона є недійсною, що унеможливлює нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу. Крім цього, нотаріусом відмовлено у посвідченні договору купівлі-продажу, оскільки адреси будинку та земельної ділянки не співпадають, що і стало причиною звернення до суду із даним позовом. На підставі викладеного, просить визнати дійсним договір купівлі-продажу приміщення Ѕ частки будинку в АДРЕСА_1 , Ѕ частки земельної ділянки площею 0,075 га для обслуговування житлового будинку та 0,0138 га для ведення особистого селянського господарства згідно державного акта від 08.04.2003 року, укладеного покупцем - ОСОБА_1 з продавцем - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач в судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без її участі.

Відповідач та її представник в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином судовими повістками та на сайті Судової влади України.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши в сукупності зібрані у справі докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 24.06.2021 року, яке набрало законної сили 26.07.2021 року, ОСОБА_1 являється власником Ѕ частки житлового будинку та земельної ділянки в АДРЕСА_1 .

Відповідно до заповіту від 30.05.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Лисянської державної нотаріальної контори, власником іншої Ѕ частки будинку та земельної ділянки в АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , яка проживає в м. Севастополь АР Крим, Україна. Згідно повідомлення Лисянської державної нотаріальної контори від 06 січня 2022 року № 08/01-16, ОСОБА_2 у встановленому порядку прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_4 шляхом подання заяви про прийняття спадщини та заведена спадкова справа №218/2014. В свою чергу ОСОБА_4 згідно наявних даних спадкової справи № 167/2010, прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у виді Ѕ частки житлового будинку та земельної ділянки за адресою по АДРЕСА_1 , що підтверджується повідомленням Лисянської державної нотаріальної контори від 06 січня 2022 року № 07/01-16.

Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

За таких умов, відповідачці на праві власності належить частка прийнятого спадкового майна, з часу відкриття спадщини.

Між сторонами було досягнуто домовленості про продаж Ѕ частини будинку та земельної ділянки і згідно розписки від 02.12.2021 року позивачка передала, а відповідачка отримала грошові кошти в сумі 1 000 доларів США в якості оплати за дану частину будинку та земельної ділянки.

Відповідач надала довіреність для укладання договору, але оскільки дана довіреність посвідчена на тимчасово окупованій території АР Крим, вона є недійсною, що унеможливлює нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу.

Згідно ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені. обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч.2 цієї статті, є недійсними і не створює правових наслідків.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч.1 ст. 124 Конституції України, делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на будь-які правовідносини, що виникають у державі (ст.124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8/рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Частиною 4 ст.10 ЦПК України і ст.. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладає на суд обов`язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 11950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR у справі « IIascu та інші проти Молдови та Росії), §313; рішення ECHR у справі «Sargasyan v.Azerbaigan», § 129).

Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHR у справі « IIascu та інші проти Молдови та Росії), §313; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії» § 109; рішення ECHR у справі «Sargasyan v.Azerbaigan», § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю ( як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі « IIascu та інші проти Молдови та Росії), § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v.Azerbaigan», § 131).

Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, § 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника ( див. там само §§ 340-345, §346; рішення ECHR у справі «Sargasyan v.Azerbaigan», § 132).

Частина спадкового майна у виді 1/2 частки будинку та земельної ділянки, яке придбане позивачкою як першочерговим покупцем, знаходиться на підконтрольній території України в межах юрисдикції Лисянського районного суду Черкаської області згідно правил виключної підсудності.

Оскільки нотаріусом відмовлено у вчиненні нотаріальних дій представнику відповідачки, позивачка обгрунтовано звернулася до суду за захистом порушенного права, так-як з об`єктивних причин, нотаріальну дію щодо посвідчення укладеного договору купівлі-продажу вчинити неможливо.

Наявність чинної і не оскаржуваної позивачем постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, є додатковою перешкодою для оформлення прав у нотаріальному порядку, оскільки законом не передбачений повторний розгляд питання, якщо перше вирішено по суті, як вказує Верховний суд у своїй постанові від 19 грудня 2019 року, справа 674/1307/15-ц.

Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі - продажу одна сторона /продавець/ передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні /покупцеві/, а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, у зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 Цивільного кодексу України.

При цьому, суд відмічає, що на час виникнення спірних правовідносин та винесення рішення, стаття 657 ЦК України не передбачає обов`язкової державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна, та не пов`язує з цим його дійсність, а даною нормою передбачено лише обов`язкове нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки, житлового будинку, іншого нерухомого майна. За таких обставин, з урахуванням вимог вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року, до даних правовідносин можливо застосувати ст. 220 ЦК України.

Виконання даного договору підтверджується отриманням відповідачем грошових коштів, а відповідач надала довіреність для укладення договору, яка посвідчена на тимчасово окупованій території АР Крим, що унеможливлює нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу, а тому визнання договору дійсним можливе лише у судовому порядку, враховуючи наявність судового рішення, що набрало законної сили про визнання права власності на спадкове майно.

Так, згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На підставі викладеного та враховуючи, що сторони обумовили всі істотні умови договору і це підтверджується письмовими доказами, зокрема рішенням суду, суд дійшов висновку про необхідність визнання договору дійсним. Збір до Пенсійного фонду України та військовий збір сплачено в повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягнули згоди з усіх істотних умов.

При таких обставинах, суд вважає договір купівлі - продажу дійсним.

Виходячи з викладеного та керуючись ст.ст. 220, 328, 334, 655, 657, ЦК України, ст.ст. 4,82,258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу приміщення Ѕ частки будинку в АДРЕСА_1 , Ѕ частки земельної ділянки площею 0,075 га для обслуговування житлового будинку та 0,0138 га для ведення особистого селянського господарства згідно державного акта від 08.04.2003 року, укладеного покупцем - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) з продавцем - ОСОБА_2 ( місце проживання: АДРЕСА_3 ), 02.12.2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С. Д. Пічкур