КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/2259/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 року м. Київ

Справа № 753/11909/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 06 вересня 2021 року, постановлену у складі судді Курічової В.М.,

у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність та дії державного виконавця, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Дарницький районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державний виконавець Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бойчук Михайло Олександрович,

встановив:

15 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва зі скаргою на бездіяльність та незаконні дії державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бойчука О.М.

На обґрунтування скарги заявник зазначив, що 11.12.2020 він надіслав до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на виконання виконавчий лист Дарницького районного суду м. Києва від 11.06.2020 № 753/18670/15/19.

22.12.2020 відділ ДВС отримав виконавчий документ. Однак, в порушення ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець протягом трьох днів з дня надходження до нього виконавчого документа не виніс постанову про відкриття виконавчого провадження. 13.01.2021 та повторно 23.02.2021, 29.03.2021, 13.05.2021 скаржник подав скарги до відділу ДВС про неправомірне зволікання з відкриттям виконавчого провадження, які відділ ДВС отримав 21.01.2021 та 25.02.2021, 07.04.2021, 24.05.2021 відповідно. Станом на дату подання скарги до суду інформацію у відповідь на ці звернення, а також копію постанови про відкриття виконавчого провадження скаржнику не надіслано. Внаслідок неправомірного зволікання з відкриттям виконавчого провадження не виконується рішення суду, не дотримується встановлений у цьому рішенні графік спілкування батька з дитиною, не здійснюється контроль за виконанням рішення суду.

Так, 01.06.2021, коли скаржник згідно з графіком, встановленим у судовому рішенні, приїхав до боржника забрати сина, державний виконавець там присутній не був. Лише 03.06.2021 скаржник отримав поштою вимогу за підписом державного виконавця Бойчука О.М. про призначення зустрічі за адресою: АДРЕСА_1 на 11.00 год. 07.06.2021 з попередженням боржника про необхідність виконувати рішення.

Скаржник зауважує, що ця дата не відповідає встановленому судовим рішенням та виконавчим листом графіку побачень батька з дитиною, дитини на цій зустрічі не було, а були лише він (стягувач), державний виконавець, боржник, та невідома йому особа. З огляду на це, він відмовився підписувати акт від 07.06.2021. Вважає таку бездіяльність та дії державного виконавця незаконними та протиправними і просить:

- визнати протиправною бездіяльність державного виконавця щодо ненадіслання на адресу стягувача постанов державного виконавця про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом Дарницького районного суду м. Києва від 11.06.2020 № 753/18670/15/19 про зобов`язання ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 брати участь у вихованні дитини та про стягнення судового збору;

- визнати протиправною бездіяльність державного виконавця щодо невжиття 01.06.2021 заходів примусового виконання рішення неупереджено, своєчасно і в повному обсязі, зазначеного у виконавчому документі, а саме - виконавчому листі Дарницького районного суду м. Києва від 11.06.2020 № 753/18670/15/19 про зобов`язання ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 брати участь у вихованні дитини та спілкуватися з нею, не допускати негативних розмов стосовно батька дитини - ОСОБА_1 , щодо невжиття державним виконавцем заходів, спрямованих на забезпечення боржником побачень стягувача з сином в порядку, визначеному рішенням суду та виконавчим документом;

- визнати протиправними дії державного виконавця, які полягають у призначенні та організації зустрічі стягувача з сином 07.06.2021, тобто не у відповідності до рішення суду та виконавчого листа Дарницького районного суду м. Києва від 11.06.2020 № 753/18670/15/19 про зобов`язання ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 брати участь у вихованні дитини та спілкуватися з нею, не допускати негативних розмов стосовно батька дитини - ОСОБА_1 ;

- визнати протиправними дії державного виконавця, які полягають у складанні акта від 07.06.2021 про фактичне виконання боржником рішенням суду та виконавчого листа Дарницького районного суду м. Києва від 11.06.2020 № 753/18670/15/19 про зобов`язання ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 брати участь у вихованні дитини та спілкуватися з нею, не допускати негативних розмов стосовно батька дитини - ОСОБА_1 .

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 06 вересня 2021 року скаргу задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність державного виконавця щодо ненадіслання на адресу стягувача постанов державного виконавця про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом Дарницького районного суду м. Києва від 11.06.2020 № 753/18670/15/19 про зобов`язання ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 брати участь у вихованні дитини та про стягнення судового збору. В іншій частині вимог - відмовлено.

Стягнуто з Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь держави судовий збір у розмірі 227 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 681 грн.

Стягнуто з Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 61,03 грн.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду в частині відмови у задоволенні його скарги, в іншій частині залишити без змін, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що поведінка державного виконавця складає чисельні порушення в діях державного виконавця та доказує його повну бездіяльність по суті, що полягає в довготривалому ігноруванні чисельних заяв стягувача про пришвидшення виконавчих дій починаючи з грудня 2020 року, невиконання вимоги Закону України «Про виконавче провадження» про необхідність надсилання постанови про відкриття виконавчого провадження стягувачу протягом трьох днів з моменту отримання відповідної заяви від стягувача (22.12.2020р.), довготривалій (понад шість місяців) бездіяльності будь-яких виконавчих дій з боку державного виконавця, складання невмотивованого з чисельними порушеннями, без присутності стягувача, акту відсутності перешкоджань стягувачу з боку боржника на призначену ним самим зустріч від 07.06.2021 року, присутності на зустрічі невстановлених осіб, які зафіксовані стягувачем на відео-доказах. Стверджує, що протиправна довготривала бездіяльність державного виконавця у формі ігнорування заяв, скарг та виконавчого документа стягувача призводить до порушення його права на виконання остаточного рішення суду, ухваленого на його користь, яке захищено статтею 6 пунктом 1 Конвенції «Про захист прав та основоположних свобод людини». Бездіяльність державного виконавця є незаконною та протиправною, порушує міжнародні зобов`язання України за статтею 8 Конвенції «Про захист прав та основоположних свобод людини».

Вважає висновки суду першої інстанції про те, що доводи скарги ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм п. 1 ч. 2 ст. 18 та ч. 1 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» безпідставними та надуманими. Суд першої інстанції констатував в оскаржуваній ухвалі істотні розбіжності між текстом резолютивної частини постанови Київського апеляційного суду від 17.02.2020 року та виконавчим листом, який виданий Дарницьким районним судом м. Києва 11.06.2020 року з метою виконання тієї ж постанови Київського апеляційного суду від 17.02.2020 року. Однак, суд першої інстанції не врахував основоположних принципів права Європейського Суду з прав людини, а також Верховного Суду.

Вказує, що він, як стягувач у виконавчому провадженні, а також як батько, всупереч остаточному рішенню суду, не має належного доступу до свого сина, оскільки органи державної влади не спроможні виконати свої «позитивні обов`язки», які покладені на них відповідно до статті 8 Конвенції, не повинен нести жодний тягар, що пов`язаний з виправленням формальних помилок та усунення суперечностей між остаточним рішенням суду, ухваленим на його користь, та виконавчим листом, який виданий судом.

Стверджує, що всі ці дії повинні виконувати органи влади, а він, як стягувач у виконавчому провадженні, не повинен розпочинати нові провадження для того, щоб усунути наявні суперечності між резолютивною частиною постанови Київського апеляційного суду від 17.02.2020 року та виконавчим листом, який виданий Дарницьким районним судом м.Києва 11.06.2020 року. Вказує, що суд першої інстанції свавільно проігнорував принципи права та вдався до надмірного формалізму, переклавши весь тягар відповідальності за допущені помилки при видачі виконавчого листа на нього, як стягувача у виконавчому провадженні, що є неприпустимо.

Наголошує на тому, що суд помилково вважає, що він неправильно витлумачив приписи норм п. 1 ч. 2 ст. 18 та ч. 1 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження». Вказує, що спеціальна норма права, яка покладає на державного виконавця обов`язок забезпечити побачення стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням суду, встановлена ч. 1 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження». Стверджує, що положення ч. 1 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» можуть вважатися у цих правовідносинах спеціальною нормою Закону, яка підлягає застосуванню, та має перевагу, або пріоритет у застосуванні порівняно з приписами п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом. Саме на цій колізії у застосуванні норм матеріального права ґрунтується вся суть оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 06.09.2021 року, якою безпідставно було відмовлено в задоволенні більшої частини вимог за скаргою.

Звертає увагу на те, що суд свідомо вносить плутанину у поняттях, використовуючи два різних акти державного виконавця: за 07.06.2021 та за 09.07.2021. На акті від 07.06.2021 стягувач ніяких пояснень не писав та не підписував цього акту. Усі свої пояснення щодо подій 07.06.2021 за участю державного виконавця та боржника стягувач надав під відеозапис, в якому він зафіксував протиправні дії державного виконавця та відсутність дитини на цій зустрічі, що підтверджувала сама боржниця.

Зазначає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є незаконною і в частині розподілу судових витрат, оскільки з нього було безпідставно стягнуто судовий збір, в той час як він звільнений від його сплати при поданні скарги на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця.

В судовому засіданні представник Дарницького районного ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Пономар О.В. заперечувала проти доводів апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомили, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши осіб, що з`явились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на те, що у матеріалах виконавчого провадження від 22.06.2021 № 63986969 відсутні докази направлення копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 29.12.2020 ОСОБА_1 рекомендованим поштовим відправленням, вимога скарги про визнання протиправною бездіяльності державного виконавця щодо ненадіслання на адресу стягувача цієї постанови є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції вважав, що інші вимоги скарги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм п. 1 ч. 2 ст. 18 та ч. 1 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд, враховуючи зміст пред`явленого до виконання виконавчого листа, вважав, що дії державного виконавця є правомірними та відповідають вимогам, установленим п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження». Доводи скаржника щодо бездіяльності дій державного виконавця, який діє всупереч постанови суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції вважав необґрунтованими, оскільки у виконавчому документі не зазначено резолютивної частини рішення суду, яка б встановлювала спосіб та порядок призначення та організації зустрічей стягувача з сином.

Твердження скаржника про протиправність дій державного виконавця під час складання акта від 07.06.2021 через відсутність дитини на призначеній державним виконавцем зустрічі 09.07.2021 о 14.00 спростовуються зауваженнями скаржника на цьому акті, згідно з якими він зазначив, зокрема, таке: «Дитину фактично передано мені не було, була присутня весь час боржниця, та особисте спілкування з дитиною було унеможливлене». Доданий до скарги диск із відеозаписом подій, що мали місце 07.06.2021, з участю державного виконавця, суд першої інстанції не взяв уваги, оскільки він не є належним доказом бездіяльності або дій державного виконавця у межах цієї скарги з огляду на предмет оскарження. Долучені в судовому засіданні скріншоти переписки та фотознімки щодо зустрічей батька з дитиною, суд також не взяв до уваги як неналежні, з огляду на те, що на фотознімках відсутні дати проведення зйомок, а зі змісту переписки між стягувачем і боржником неможливо установити, чи відбувалися зустрічі, чи ні, і в якому порядку, тому вони не підтверджують і не спростовують фактів, зазначених у скарзі.

Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки ухвала суду в частині визнання протиправною бездіяльності державного виконавця щодо ненадіслання на адресу стягувача постанов державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 11.06.2020 року не оскаржується, то відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядається.

З висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні скарги колегія суддів погоджується, вважає їх законними і обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам.

Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За змістом ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 травня 2019 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у вихованні дитини шляхом встановлення порядку зустрічей з дитиною. Зобов`язано ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 брати участь у вихованні сина - ОСОБА_3 та вільному спілкуванні з ним.

Визначено ОСОБА_1 спосіб та порядок участі у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_3 за таким графіком побачень з дитиною:

у перехідний період (перші три місяці з дня набрання законної сили рішенням суду):

- другі та четверті вихідні з 11:00 год. до 18:00 год., з можливістю відвідування дитиною місця проживання батька, його батьків (баби та діда), інших місць за бажанням дитини в Україні. Батько проводить час з дитиною без спільної ночівлі. Батько забирає сина за місцем проживання дитини об 11:00 год. і проводить час з дитиною до 18:00 год., без присутності матері, з повідомленням ОСОБА_2 про місце перебування ОСОБА_3 під час реалізації батьком права на контакт з дитиною;

після закінчення перехідного періоду:

- другі та четверті вихідні у період відвідування ОСОБА_3 дитячого садка починаючи з 11:00 год. суботи до 18:00 год. неділі, з можливістю відвідування дитиною місця проживання батька, його батьків (баби та діда), інших місць за бажанням дитини в Україні без присутності матері, з повідомленням ОСОБА_2 про місце перебування ОСОБА_3 під час реалізації батьком права на контакт з дитиною;

- другі та четверті вихідні у період відвідування ОСОБА_3 школи починаючи з 19:00 год. п`ятниці до 09:00 год. понеділка, з можливістю відвідування дитиною місця проживання батька, його батьків (баби та діда), інших місць за бажанням дитини в Україні, без присутності матері. ОСОБА_1 у понеділок відводить дитину до школи, з повідомленням ОСОБА_2 про місце перебування ОСОБА_3 під час реалізації батьком права на контакт з дитиною.

З метою оздоровлення дитини батько має право щороку спільно відпочивати з дитиною на території України, з урахуванням стану здоров`я дитини, без присутності матері:

- у літній час друга половина липня - 15 днів, перша половина серпня - 15 днів з 10:00 год. першого дня вказаного періоду до 20:00 год. останнього дня вказаного періоду, без присутності матері, з повідомленням ОСОБА_2 про місце перебування ОСОБА_3 під час реалізації батьком права на контакт з дитиною. За результатами домовленості між батьками період може бути змінений;

- друга половина осінніх, зимових та весняних шкільних канікул з 10:00 год. першого дня вказаного періоду до 20:00 год. останнього дня вказаного періоду, без присутності матері, з повідомленням ОСОБА_2 про місце перебування ОСОБА_3 під час реалізації батьком права на контакт з дитиною;

- в дні офіційних державних свят, які відповідно до постанов Кабінету Міністрів України будуть визнані вихідними днями в державі, у непарні роки (2019, 2021, 2023 тощо) з 10:00 год. до 20:00 год., з можливістю відвідування дитиною місця проживання батька, його батьків (баби та діда), інших місць за бажанням дитини в Україні, без присутності матері, з повідомленням ОСОБА_2 про місце перебування ОСОБА_3 під час реалізації батьком права на контакт з дитиною;

- у дні народження дитини у парні роки (2020, 2022, 2024 тощо) з 10:00 год. до 20:00 год. з можливістю відвідування дитиною місця проживання батька, його батьків (баби та діда), інших місць за бажанням дитини в Україні, без присутності матері, з повідомленням ОСОБА_2 про місце перебування ОСОБА_3 під час реалізації батьком права на контакт з дитиною.

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні з дитиною засобами телефонного, поштового, електронного чи іншого зв`язку.

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод в особистій участі батька щодо відвідування дитячих дошкільних/ шкільних/ навчальних закладів, позашкільних зібрань, гуртків, заходів, які проводяться за участю дитини, для забезпечення її інтересів.

Зобов`язано ОСОБА_2 у разі погіршення стану здоров`я дитини негайно повідомляти про це батька дитини ОСОБА_1 . У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 травня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визначено ОСОБА_1 такий спосіб участі у вихованні сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

- друга, четверта субота місяця з 11:00 год. до 20:00 год. без присутності матері ОСОБА_2 , з можливістю відвідування дитиною місця проживання батька за бажанням дитини;

- перша, третя неділя місяця з 11:00 год. до 20:00 год. без присутності матері ОСОБА_2 , з можливістю відвідування дитиною місця проживання батька за бажанням дитини;

- день народження ОСОБА_3 з 14:00 год. до 18:00 год. кожен парний рік без присутності матері ОСОБА_2 ;

- святкові дні кожен парний рік з 12:00 год. до 20:00 год. без присутності матері ОСОБА_2 , з можливістю відвідування дитиною місця проживання батька за бажанням дитини.

Відпочинок дитини з батьком на території України, з урахуванням стану здоров`я дитини, без присутності матері:

- у літній час: перша половина червня - 10 днів, друга половина липня - 15 днів, перша половина серпня - 15 днів з 11:00 год. першого дня вказаного періоду до 20:00 год. останнього дня вказаного періоду, з повідомленням ОСОБА_2 про місце перебування ОСОБА_3 ;

- друга половина осінніх, зимових та весняних шкільних канікул з 11:00 год першого дня вказаного періоду до 20:00 год останнього дня вказаного періоду, з урахуванням стану здоров`я дитини, з повідомленням ОСОБА_2 про місце перебування ОСОБА_3 .

За результатами домовленості між батьками період відпочинку дитини з батьком може бути змінений.

Зобов`язано ОСОБА_1 дотримуватись режиму харчування, розвитку та відпочинку дитини, не допускати протиправних дій та негативних розмов стосовно матері дитини - ОСОБА_2 .

Зобов`язано ОСОБА_2 не перешкоджати батькові брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею, не допускати протиправних дій та негативних висловлювань стосовно батька дитини. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

11 червня 2020 року Дарницьким районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 753/18670/15/19 наступного змісту:

- «Дарницький районний суд м. Києва розглянувши 17 травня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у вихованні дитини шляхом встановлення порядку зустрічей з дитиною, вирішив:

Зобов`язати ОСОБА_2 не перешкоджати батькові ОСОБА_1 брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею, не допускати протиправних дій та негативних розмов стосовно батька дитини - ОСОБА_1 ».

29.12.2020 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, яку супровідним листом від 29.12.2020 року (без №) направлено стягувачу та боржнику.

29.12.2020 року державним виконавцем винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

31.05.2021 року державним виконавцем на адресу стягувача та боржника надіслано вимогу, в якій зобов`язано ОСОБА_2 не перешкоджати батькові ОСОБА_1 брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею, не допускати протиправних дій та негативних розмов стосовно батька дитини ОСОБА_1 та призначено зустріч на 07.06.2021 року об 11:00 год. за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до акту державного виконавця, складеного в присутності сторін виконавчого провадження, ОСОБА_2 зобов`язано не перешкоджати ОСОБА_1 брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з дитиною та не допускати протиправних дій та негативних розмов стосовно батька дитини. Від підпису вказаного акту стягувач відмовився.

В своїй заяві від 07.06.2021 року ОСОБА_2 повідомила, що не перешкоджає ОСОБА_1 брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з дитиною та зобов`язалась не допускати протиправних дій та негативних розмов стосовно батька дитини.

30.06.2021 року державним виконавцем на адресу стягувача та боржника надіслано вимогу, в якій зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди та повідомлено сторін виконавчого провадження про призначення зустрічі на 09.07.2021 року на 14:00 год.

09.07.2021 року державним виконавцем в присутності сторін виконавчого провадженняскладено акт, відповідно до якого, державним виконавцем встановлено, що рішення суду було виконано в повному обсязі. ОСОБА_2 не допускає протиправних дій та негативних розмов стосовно батька ОСОБА_1 , що підтверджено боржником ОСОБА_2 її підписом. Стягувач ОСОБА_1 від підпису відмовився та подав зауваження до акту, в якому зазначив: «рішення суду виконане не було, дитину фактично передано мені не було, була присутня весь час боржниця, та особисте спілкування з дитиною було унеможливлено, тому акт підписувати відмовляюсь».

15.07.2021 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; законності, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п. 1. ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Отже, враховуючи ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний діяти лише в спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом та не має права змінювати, доповнювати резолютивну частину судового рішення, викладеного у виконавчому листі, та самостійно застосовувати порядок його виконання.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Порядок виконання рішень про встановлення побачень з дитиною, усунення перешкод у побаченні з дитиною визначено ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» та розділом ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5.

Статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною.

Так, відповідно до частин 1, 2, 5-6 статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем. У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 7 ст. 64-І Закону України «Про виконавче провадження» рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною виконується у порядку, встановленому статтею 63 цього Закону.

Статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Частиною першою ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 63 вказаного Закону, виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у державного виконавця Дарницького ВДВС перебував виконавчий лист, виданий 11.06.2020 року Дарницьким районним судом м. Києва на виконання рішення суду від 17.05.2019 року, про зобов`язання ОСОБА_2 не перешкоджати батькові ОСОБА_1 брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею, не допускати протиправних дій та негативних розмов стосовно батька дитини - ОСОБА_1 .

Тобто, у виконавчому листі визначено лише про заборону боржнику вчиняти дії щодо перешкод стягувачу у вихованні та спілкуванні дитини з батьком, а також утримання боржника від протиправних дій та негативних розмов стосовно батька дитини.

Встановлено, що 07.06.2021 року та 09.07.2021 року державним виконавцем було здійснено перевірку виконання боржником ОСОБА_2 дій та обов`язків, визначених виконавчим документом, відповідно про що було складено відповідний акт, який став підставою для закінчення виконавчого провадження.

Встановивши, що у пред`явленому до виконання ОСОБА_1 виконавчому документі не зазначено резолютивної частини рішення суду, яка б встановлювала спосіб та порядок призначення та організації зустрічей стягувача з сином, виконання якого здійснюється відповідно до ст. 64-1 Закону України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги в оскаржуваній частині, оскільки державний виконавець діяв в межах наданих йому повноважень, у спосіб та в порядку, які визначені ст. 64-1, 63 Закону України «Про виконавче провадження», виходячи зі змісту виконавчого документу.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду виконується не у відповідності до постанови Київського апеляційного суду від 17.02.2020 року, на виконання якої видано виконавчий лист, колегія суддів відхиляє, адже виконавчий лист не містить резолютивної частини постанови щодо способу та порядку призначення та організації зустрічей стягувача з сином, графіку побачень, а містить лише зміст частини вказаного судового рішення - про зобов`язання боржника утримуватись від дій щодо вчинення перешкод у вихованні та спілкуванні дитини з батьком та протиправних дій і негативних розмов стосовно батька дитини.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отримавши виконавчий лист, в якому зазначено лише частину резолютивної частини судового рішення щодо утримання боржника від вчинення дій щодо перешкод у вихованні та спілкуванні дитини з батьком, а також утримання боржника від протиправних дій та негативних розмов стосовно батька дитини, та який не містить змісту іншої частини судового рішення - про спосіб та порядок призначення та організації зустрічей стягувача з сином, та звернувшись з цим виконавчим документом до державної виконавчої служби для його виконання, скаржник особисто поніс ризик настання наслідків, пов`язаних з невчиненням ним процесуальних дій щодо отримання виконавчого листа про виконання іншої частини постанови Київського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року щодо встановлення графіку побачень з дитиною, яка підлягає виконанню в порядку, визначеному ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції проігнорував принципи права та вдався до надмірного формалізму, переклавши весь тягар відповідальності за допущені помилки при видачі виконавчого листа на нього, як стягувача, колегія суддів відхиляє, адже державний виконавець не вправі змінювати, доповнювати резолютивну частину судового рішення, викладеного у виконавчому листі, та на власний розсуд застосовувати порядок його виконання.

Доводи скаржника про те, що доказом протиправних дій державного виконавця та відсутність дитини на зустрічі, підтверджується відеозаписом, на якому зафіксовано події, що відбулися 09.07.2021 року, висновків суду не спростовують, оскільки державний виконавець дотримався передбаченого Законом України «Про виконавче провадження» порядку виконання виконавчого листа щодо зобов`язання ОСОБА_2 не перешкоджати батькові ОСОБА_1 брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею, не допускати протиправних дій та негативних розмов стосовно батька дитини ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки не спростовують висновків суду та встановлені ним обставини, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення зі стягувача на користь держави судового збору у розмірі 681 грн.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.14 постанови пленуму ВСС «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 7.02.2014 №6, ураховуючи, що виконання судових рішень є завершальною і невід`ємною частиною (стадією) судового провадження у конкретній справі, в якій провадження за скаргою не відкривається, а за подання позовної заяви сплачено відповідний судовий збір, ні розділом VII ЦПК, ні законом «Про судовий збір» (ч.1 ст.3) не передбачено необхідності сплати судового збору за подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, за подання скарги судовий збір не сплачується.

Перелік позовних заяв (заяв, скарг, дій), за подання яких до суду або за вчинення яких судом установлено ставки судового збору, міститься у пп.1, 4 ч.2 ст.4 закону «Про судовий збір» і за своїм змістом є вичерпним. Отже, справляння судового збору з інших позовних заяв (заяв, скарг), що подаються до суду, не зазначених у ч.2 ст.4 Закону «Про судовий збір», не передбачено, наприклад за подання скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року, прийнятій у справі № 660/612/16-ц роз`яснено, що провадження стосовно виконання судових рішень є завершальною й невід`ємною частиною (стадією) судового провадження в конкретній справі, у якій провадження за скаргою не відкривається. За подання позовної заяви позивачем сплачено відповідний судовий збір. У розділі VII ЦПК України та в Законі України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» не передбачено необхідності сплати судового збору за подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС позивачем, який є стягувачем.

Таке врегулювання є логічним з урахуванням того, що виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду, а позивачем уже сплачено судовий збір при зверненні до суду з позовом, або він мав пільги зі сплати такого збору.

Оскільки ОСОБА_1 , який подав скаргу на дії органів державної виконавчої служби, є стягувачем у виконавчому провадженні та позивачем у позовному провадженні, то підстави для стягнення з нього судового збору відсутні.

Отже, ухвала суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору у розмірі 681 грн. постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню відповідно до ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 06 вересня 2021 року - скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору у розмірі 681 грн.

В іншій частині ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 06 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 21 січня 2022 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.