Дата документу 19.01.2022 Справа № 335/7447/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/7447/20 Головуючий у 1 інстанції Геєць Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/193/22 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Полякова О.З.

за участю секретаря судового засідання Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України, третя особа Відділ поліції № 1 Запорізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про стягнення шкоди спричиненої бездіяльністю та незаконними діями посадових осіб поліції,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України, третя особа Відділ поліції № 1 Запорізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про стягнення шкоди спричиненої бездіяльністю та незаконними діями посадових осіб поліції.

Позов обґрунтований тим, що він є потерпілим у кримінальному провадженні, внесеному 21.02.2019 року в ЄРДР за № 0000403, а слідчі, які здійснювали та здійснюють досудове слідство по вказаному кримінальному провадженню, внаслідок неналежного виконання своїх службових обов`язків, порушують права потерпілого на проведення досудового розслідування протягом розумного строку, не з`ясовували фактичні обставини справи, виносили постанову про закриття кримінального провадження, яка в подальшому скасовувалася ухвалою слідчого судді за його скаргами через безпідставність та необґрунтованість. З метою сприяння досудовому розслідуванню він, як потерпілий, подавав численні клопотання щодо здійснення слідчих дій, проте вони ігнорувалися слідчим через несумлінне ставлення до своїх службових обов`язків.

Зазначав, що ухвалами слідчого судді Орджонікідзевсього районного суду м. Запоріжжя слідчий у кримінальному провадженні за № 0000403 неодноразово зобов`язувався здійснити певні процесуальні дії, зокрема, розглянути його клопотання про допит свідка, про пред`явлення особі підозри, повідомити про результати розгляду заявника, проте ухвали суду не вплинули на дотримання слідчими вимог процесуального законодавства.

Стверджував, що незаконними рішеннями і бездіяльністю посадових осіб органу досудового розслідування йому, як потерпілому у кримінальному провадженні, завдано моральну шкоду, яка полягала у душевних і фізичних стражданнях, відчуття втрати, розчарування, порушення звичного способу життя, яку він оцінює у розмірі 15 000 грн.

Ураховуючи зазначене, уточнивши під час підготовчого провадження свої позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну Казначейську службу України на його користь на відшкодування моральної шкоди 15 000 грн. та судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 серпня 2021 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ГУНП в Запорізькій області надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Державна казначейська служба України також надала свій відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Від представника ГУНП в Запорізькій області надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю представника Кравченка О.М. в судовому засіданні в Третьому адміністративному суді 19 січня 2022 року о 11-00 год.

Розглянувши дану заяву апеляційний суд дійшов до висновку про її необґрунтованість та безпідставність, виходячи з наступного.

ОСОБА_2 до клопотання про відкладення справи надано докази його повноважень, з якого вбачається, що серед ОСОБА_2 є інші представники, які наділені повноваженнями на представлення інтересів відповідача, а саме ОСОБА_3 , , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Доказів того, що інші представники позбавлені можливості з`явитися в судове засідання для представлення інтересів ГУНП в Запорізькій області не надано.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У справах "Рябих проти Росії" (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та "Пономарьов проти України" (заява № 3236/03 від 3 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З цих підстав колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, повідомлених належним чином про дату, час і місце розгляду справи, неявка яких до суду визнана судом неповажною.

При цьому колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі "Калашников проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Справа розглянута апеляційним судом на підставі ч. 2 ст. 247 та ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, і відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої також не обґрунтований.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що Відділом поліції № 1 Запорізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000403 від 21.02.2019 року, в рамках якого постановою прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 2 Запорізької області від 08.04.2019 року об`єднано в одне провадження матеріали досудових розслідувань у кримінальних провадженнях № 0000403 від 21.02.2019 року, № 0000636 від 18.03.2019 року, № 0000637 від 18.03.2019 року по яких не встановлено підозрюваних, проте є достатні підстави вважати, що кримінальні правопорушення вчинені однією особою (Т. 2 а.с. 29).

Заявником та потерпілим у вказаному кримінальному провадженні є ОСОБА_1 .

Відомості про кримінальні правопорушення у кримінальних провадженнях № 0000403 від 21.02.2019 року, № 0000636 від 18.03.2019 року, № 0000637 від 18.03.2019 року органом досудового розслідування внесено до ЄРДР на підставі ухвал слідчих суддів Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя постановлених за наслідками розгляду скарг ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб відділу поліції, яка полягає у невнесенні у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення (Т. 1 а.с. 17-20, 21-23, 159).

В рамках вказаного кримінального провадження розглядались скарги ОСОБА_1 на бездіяльність слідчих Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03.07.2019 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області Гружевської Н.В. в рамках кримінального провадження № 0000403 - задоволено частково, визнано наявність бездіяльності слідчого Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області у кримінальному провадженні №0000403 Гружевської Н.В. щодо ненаданні відповіді на клопотання ОСОБА_1 від 23.04.2019 року у строк, в порядку та у формі, встановлений вимогами ст. 220 КПК України, зобов`язано слідчого Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області у кримінальному провадженні №0000403, розглянути клопотання ОСОБА_1 від 23.04.2019 року, яке отримано уповноваженою особою Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області 23.04.2019 року та зареєстровано під вх. №3202 по суті, про що прийняти рішення та повідомити заявника у відповідності до вимог ст.220 КПК України (Т. 1 а.с. 47, 76-78).

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.10.2019 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого СВ Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Запорізькій області Гружевської Н.В. по кримінальному провадженню № 0000403 за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 185, ст. 195 КК України задоволено частково, визнано неправомірною бездіяльність слідчого СВ Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Запорізькій області Гружевської Н.В. щодо не розгляду клопотання ОСОБА_1 від 23.09.2019 року про допит свідка у кримінальному провадженні № 0000403 за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 185, ст. 195 КК України, зобов`язано слідчого СВ Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Запорізькій області Гружевську Н.В. розглянути клопотання ОСОБА_1 від 23.09.2019 року (вх. №6858) про допит свідка ОСОБА_9 в межах кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000403, за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 185, ст. 195 КК України, по суті, про що прийняти рішення та повідомити заявника у відповідності до ст. 220 КПК України (Т. 1 а.с. 49, 50, 52).

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.03.2021 року скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову слідчого СВ Вознесенівського ВП ДВП ГУ НП в Запорізькій області від 01.09.2020 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000403 від 21.02.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, - скасовано (Т. 1 а.с. 191-192).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово звертався з письмовими зверненнями до Головного управління Національної поліції, начальника Вознесенівського відділу поліції, в яких вказував на бездіяльність слідчих у кримінальному провадженні № 0000403 від 21.02.2019 року, до слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополь за фактом невиконання ухвал Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя слідчими СВ Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області (Т. 1 а.с. 35-43, 48, 53-60).

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Положеннями статті 1176 ЦК України визначені спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, які характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відшкодування моральної шкоди врегульовано приписами статей 23, 1167 ЦК України.

Підставою звернення до суду з вказаним позовом ОСОБА_1 зазначив те, що судовими рішеннями слідчих суддів Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя неодноразово визнавалася незаконною бездіяльність слідчих органів щодо кримінального провадження № 0000403, згідно з яким позивача визнано потерпілим, а тому вважає, що наявні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що на підставі статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком, оскільки загальними підставами цивільно-правової відповідальності є обов`язкове з`ясування при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Колегія судідв погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано слідчого вчинити певні процесуальні дії (розглянути клопотання позивача та повідомити заявника про результати розгляду, скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження), не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, і відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої також не обґрунтований.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"). Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 серпня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25 січня 2022 року.

Головуючий

Судді: