КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/5222/2022 Доповідач: Шебуєва В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Верланова С.М., Мельника Я.С.,

секретар Шевченко Т.В.,

розглянувши апеляційну скаргу адвоката Купенка Максима Сергійовича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» про захист прав споживача шляхом визнання недійсними окремих пунктів договору позики,-

в с т а н о в и в:

В травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» (далі - ТОВ «ФК «Гелексі») про захист прав споживача шляхом визнання недійсними окремих пунктів договору позики. Зазначила, що 16 серпня 2019 року між нею та ТОВ «ФК «Гелексі» був укладений договір позики № 96953 на суму 3 000 гривень на споживчі потреби із строком повернення позики 14.09.2019, зі сплатою процентів 0,01 % в день від поточного залишку позики, комісії 1,9% в день від початкового розміру позики. На думку позивачки визначений п. 5.3. договору позики обов`язок позичальника сплатити позикодавцю комісійну винагороду в розмірі 1,9% в день від початкового розміру позики та в розмірі 3,0% в день від суми позики в разі несвоєчасного виконання зобов`язань за договором за кожен день прострочення є несправедливою умовою відповідно до ч. 5 п. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Положення п.п. 1.1.2.2. та 5.3. Договору позики, якими встановлено обов`язок позичальника сплачувати комісію без зазначення, за які саме послуги кредитора позичальник зобов`язаний сплачувати комісію, не відповідають положенням статей 11 та 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки на підставі оспорюваних пунктів договору позики вона сплатила ТОВ «ФК «Гелексі» 6845,48 грн. як комісію, то зважаючи на недійсність положень п. 1.1.2.2. та п. 5.3. договору позики, доцільним є віднесення зазначеної вище суми на погашення заборгованості за договором позики в наступному порядку: - 16,56 грн. - на погашення заборгованості за процентами; - 3000,00 грн. - на погашення основної заборгованості (тіла позики). Переплата 3828,92 грн. має бути стягнута з відповідача на її користь. ОСОБА_1 просила визнати недійсним з моменту укладення пункт 1.1.2.2 та пункт 5.3 договору позики № 96953 від 16.08.2019 року, сплачені нею в рахунок оплати комісії кошти в сумі 3016,56 грн. зарахувати частково 16,56 грн. - в рахунок погашення процентів за користування сумою позики за період з 16.08.2019 до 10.10.2019; - 3000,00 грн. - в рахунок погашення основної заборгованості (тіла позики); стягнути з ТОВ «ФК «Гелексі» на її користь 3828,92 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Вважає, щосуд не надав належної оцінки доводам позивачки, що перед укладанням договору позики № 96953 від 16 серпня 2019 року ТОВ «ФК «Гелексі» не надало ОСОБА_1 інформації про річний розмір комісії, що згідно з п. 1.1.2.2. становить 693,5%, згідно з п. 5.3. договору становить 1095% річних, а тому ОСОБА_1 не мала можливості оцінити сукупну вартість послуг. Зазначає, що такі положення договору порушують принцип добросовісності та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків та завдають шкоди споживачеві. ОСОБА_1 несе майнові втрати, сплативши на користь кредитора 6845,48 грн., залишається винною ще 13 521,51 грн., хоча сума позики складає лише 3000 грн. Установлена договором комісія фактично є платою за користування кредитом, ще не відповідає положенням ст. 1048 ЦК України.

В судове засідання сторони та їх представники не з`явилися, повідомлені про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у їх відсутність.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 16 серпня 2019 року між ОСОБА_1 , як позичальником, та ТОВ «ФК «Гелексі», як позикодавцем, укладено електронний договір позики №96953 з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. За умовами договору позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов договору в національній грошові одиниці України - гривні, в сумі та строк: - сума позики 3000,00 грн. (п.п. 1.1.1.); - плата за користування позикою у вигляді: процентів складає 0,01% в день від поточного залишку позики (п.п. 1.1.2.1.); комісії складає 1,9% в день від початкового розміру позики відповідно до п.п. 1.1.1. Договору (п.п. 1.1.2.2.).

Пунктом 5.3. Договору позики визначено, що у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% в день від суми позики за кожний день прострочення.

10.10.2019 між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Гелексі» укладена додаткова угода №1 до договору, якою строк повернення позики встановлений до 08.11.2019 та викладено графік платежів у новій редакції.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними положень п. 1.1.2.2 та п. 5.3 договору позики №96953 від 16.08.2019 року, зарахування сплачених нею в рахунок оплати комісії коштів в сумі 3016,56 грн. в рахунок погашення процентів за користування сумою позики та основної заборгованості та стягнення із ТОВ «ФК «Гелексі» на її користь 3828,92 грн.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування такого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою недійсності правочину (частина перша статті 215 ЦК України).

Відповідно до положень ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» №1734-VIII, який є спеціальним Законом, що регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, визначає положення щодо умов договору споживчого кредитування та можливість зазначення в ньому положень щодо суми кредиту, процентної ставки та всіх інших платежів.

Разом з тим, п. 1 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що цей Закон не поширюється, зокрема, на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця.

Пунктом 1.1.5 договору позики №96953 від 16 серпня 2019 року визначено строк повернення позики до 14 вересня 2019 року.

Отже, на правовідносини сторін не поширюються положення Закону, які встановлюють правила щодо укладення договору про споживче кредитування та його умови.

ОСОБА_1 не доведено, що встановлення у п. 1.1.2.2 та п. 5.3 договору позики № 96953 від 16.08.2019 року комісії в розмірі 1,9% в день від початкового розміру позики та 3,0% в день від суми позики є несправедливим в цілому, суперечить принципу сумлінності, що є наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

При цьому судом було враховано, що умови договору позики погодженні сторонами до його укладання, викладенні в тексті договору позики у спосіб, що не допускає їх подвійного тлумачення, всі суми у їх грошовому вимірі, зокрема, суми основного боргу, процентів, комісій, відображенні у графіку платежів та паспорті позики, що є додатком до договору.

Так, в графіку платежів та паспорті позики вказано суму позики - 3000 грн., суму процентів - 8,70 грн., суму комісійної винагороди - 1653,00 грн. та загальну заборгованість за договором, яка підлягає сплаті до 14 вересня 2019 року - 4661,70 грн.

Внаслідок відображення у графіку платежів сум, зобов`язання щодо сплати яких бере на себе позичальник, виключається будь-яка можливість впливу помилки чи обману щодо обставин, які мають істотне значення, а через особливість укладання договору позики з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, яке здійснюється дистанційно відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», виключається прямий контакт позичальника з позикодавцем та можливість спонукання позичальника до укладання договору, можливість застосування до нього фізичного чи психічного тиску.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Вказані умови визначені на розсуд сторін, є результатом домовленості, а тому є обов`язковими для виконання.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що перед укладанням договору позики ТОВ «ФК «Гелексі» не надало ОСОБА_1 інформації про річний розмір комісії, що позбавляло ОСОБА_1 можливості оцінити сукупну вартість послуг, оскільки такі посилання не відповідають матеріалам справи. Також є безпідставними посилання апелянта на те, що установлена договором комісія фактично є платою за користування кредитом, оскільки договором передбачено окремо проценти та окремо комісію.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Купенка Максима Сергійовича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Верланов С.М.

Мельник Я.С.