Номер провадження: 22-ц/813/490/22
Справа № 522/8515/21
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Дерезюк В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що фактично шлюбні відносини припинились у липні 2019 року, сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, шлюб носить лише формальний характер. Зазначала, що від шлюбу сторони мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з позивачем.

Відповідач позов не визнав, просив суд надати строк - 6 місяців на примирення сторін (а.с.25-26).

Позивачка заперечувала проти надання строку на примирення та зазначила що за період фактичного припинення шлюбних відносин до звернення відповідача із заявою про надання строку на примирення нічого не змінилося, за такий довгий період часу вже були вичерпані всі можливості досягти примирення та налаштувати сімейне життя (а.с.51-52).

06.07.2021 року ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 про визнання майна, зокрема автомобіля Toyota Avensis, р.н. НОМЕР_1 особистою приватною власністю позивача (а.с.28-31).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05.08.2021 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю позивача - повернуто заявнику (а.с.66).

Позивачка просила розглядати справу за її відсутності а.с.18, 57.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2021 року заяву ОСОБА_1 про надання строку на примирення - залишено без задоволення. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу - задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районні Одеського міського управління юстиції, актовий запис №2066 від 29 серпня 2015 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 908 гривень.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2021 року скасувати та надати сторонам строк на примирення у 6 місяців, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи на 17.05.2022 року на 14.00 годину, сторони до суду не з`явилися.

17.05.2022 року від представника ОСОБА_2 адвоката Коваленко К.О. надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

16.05.2022 року від ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що 17.05.2022 року він буде перебувати в іншій частині Одеської області, у зв`язку з чим не зможе взяти участь у судовому засіданні. Які саме причини перешкоджають взяти апелянту участь у судовому засіданні 17.05.2022 року, в тому числі в режимі відео конференції в іншій частині Одеської області, апелянтом не наведено, відповідних доказів не надано.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки поважних причин для відкладення розгляду справи, колегія суддів не вбачає, підстави для відкладення відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що сторони припинили шлюбні відносини, подружніх стосунків не підтримують, разом не проживають, спільного господарства не ведуть, позивач не бажає проживати разом з відповідачем, наполягає на розірванні шлюбу, зазначаючи, що подальше спільне життя буде суперечити її інтересам.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи встановлено, що 29 серпня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, актовий запис № 2066, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_2 (а.с.10).

Сторони мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_3 (а.с.05).

Шлюбні відносини між подружжям, як зазначає позивачка, припинилися у липні 2019 року, вони разом не проживають, подружніх стосунків не підтримують та спільного господарства не ведуть.

Спірним в даному випадку є питання стосовно того, чи можливе збереження шлюбу між сторонами, та чи є підстави для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має в сім`ї рівні права та обов`язки.

За змістом ч.1 ст.24, ч.2 ст.104, ч.1 ст.ст.110, 112 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, не проявляє інтересу щодо примирення з відповідачем, то відмова в розірванні шлюбу буде фактичним примушенням її до шлюбу та шлюбним відносинам всупереч волі позивача, що є неприпустимим.

Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання.

Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

Саме з цих вимог українського і міжнародного права виходив суд першої інстанції, коли дійшов висновку про можливість розірвання шлюбу між сторонами.

З цих підстав, доводи апеляційної скарги про можливість збереження сім`ї є невмотивованими і такими, що не підтверджуються жодними доказами.

Матеріали справи про розірвання шлюбу з моменту звернення 17 травня 2021 року позивача з цим позовом до суду до дати слухання 17 травня 2022 року справи в суді апеляційної інстанції перебували у провадженні судового органу рівно 1 рік та за цей час нічого не змінилося. Звертаючись 16 травня 2021 року із заявою про відкладення розгляду справи, апелянт не надав жодних доказів, що він вживає реальні і дієві заходи щодо примирення з позивачем, про зміну їх стосунків в бік примирення та про бажання позивача у відповідь на такі заходи відповідача зберегти сім"ю.

Само по собі посилання на норми СК, які регулюють питання про надання строку на примирення, без відповідних доказів, що апелянт на протязі 1 року вживав заходів щодо збереження шлюбу та примирення з позивачем, не є достатньою підставою та обов"язком суду про надання строку на примирення. Відповідач мав більше понад встановлений ч.7 ст.240 СК строк на примирення, проте жодного доказу про примирення з позивачем або принаймні про вжиття ним заходів щодо примирення, не надав. Відсутність таких доказів може свідчити лише про фактичну відсутність змін в стосунках подружжя. Суд не може примушувати позивача проживати разом з відповідачем. Незгода будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Таким чином, встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивачка не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини та не змінила своєї позиції щодо намагання розірвати шлюб і що збереження шлюбу суперечить, таким чином, інтересам позивача, суд першої інстанції, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги, що суд прийняв поспішне рішення є помилковими, оскільки позивачка не бажає зберегти шлюб з відповідачем, а суд в силу Закону не може її примусити до цього.

Доводи апеляційної скарги, що в рішенні суду, суд не зазначив з ким буде проживати дитина є неспроможніми, оскільки предметом розгляду цієї справи є розірвання шлюбу, а не визначення місця проживання дитини.

Доводи апеляційної скарги, що позивачка не надіслала йому відповіді на його відзив, у зв`язку з чим він був обмежений у своїх правах, є безпідставними, оскільки відповідач не подав відзиву на позов позивачки, а відтак у позивача й не було підстав для подання відповіді на відзив. Відповідач звертався до суду із заявою про надання строку на примирення та зустрічною позовною заявою про визнання майна особистою власністю, про що позивачка заперечувала, в тому числі і в судовому засіданні 05.08.2021 року, в якому відповідач також брав участь у судовому засіданні, чув причини незгоди позивачки на примирення та давав свої пояснення з приводу заперечень позивачки.

Згідно з ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про розірвання шлюбу.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 383-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2021 року- залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає касаційному оскарженню у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено: 28.05.2022 року

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

С.О. Погорєлова