Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/5106/21
Номер провадження2/711/564/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого судді Казидуб О. Г.

при секретарі Зайцевій О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Азот» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Азот» звернулося із позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми надмірно сплаченого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування вимог позовної заяви позивач вказує, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.10.2017 року у справі № 711/7423/17, позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АЗОТ» задоволено. Стягнуто з ПАТ «АЗОТ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 27255,36 грн. з відрахуванням при виплаті всіх податків та обов`язкових платежів, передбачених законодавством України, 478,29 грн. компенсації втрати частини доходів у звязку з порушеням строків їх виплати та 500 грн. відшкодування моральної шкоди.

26.04.2018 року постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області було відкрито виконавче провадження № 56276468 про стягнення з ПрАТ «АЗОТ» на користь відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 27255,36 грн., 478,29 грн. компенсації втрати частини доходів у звязку з порушеням строків їх виплати та 500 грн. відшкодування моральної шкоди.

08.05.2018 року постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області виконавче провадження № 56276468 було закінчено у зв`язку з фактичним повним виконанням.

Однак, під час виконання вказаного виконавчого провадження відповідач отримав середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати та відшкодування моральної шкоди без відрахування всіх обов`язкових платежів, передбачених законом, тобто, у розмірі більшому, ніж встановлено чинним законодавством України та визначено рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси у справі № 711/7423/17.

Звертають увагу суду на те, що позивач нарахував та сплатив до бюджету від імені відповідача під час виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.10.2017 у справі № 711/7423/17 податок на доходи фізичних осіб в сумі 5082,05 грн. і військовий збір в сумі 423,50 грн., що в загальній сумі складає 5505,55 грн.

Також, вказують, що вони звернулися до відповідача з вимогами перерахувати на рахунок позивача кошти в загальній сумі 5505,55 грн. в якості податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

Відповідач, зазначені в листах вимоги, залишив без реагування.

Просять стягнути з ОСОБА_1 на їхню користь грошові кошти в сумі 45505,55 грн. та покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою суду від 04.11.2021 року відкрито провадження в даній справі та справу призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні з викликом (повідомленням) сторін. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті спору.

Представник ПрАТ «Азот» - адвокат Хлівненко П. надав заяву, в якій зазначив, що позов підтримує в повному обсязі, просить його задоволити, а також справу розглянути за їхньої відсутності.

Представник відповідача - адвокат Нікітюк А.М. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову ПрАТ «Азот» вказуючи, що позивачем пропушено строк позовної давності, оскільки рішення суду в справі №711/7423/17 було виконано ПрАТ «Азот» 07.06.2018 року, а з даним позовом ПрАТ «Азот» звернулось лише 12.08.2021 року, тобто поза межами трирічного строку.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі. Про день, час та місце розгляду справи був повідомлений шляхом направлення повідомлення на зареєстровану адресу проживання.

Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.10.2017 року у справі № 711/7423/17, позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АЗОТ» задоволено частково, а саме суд вирішив : «Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Азот» (ідентифікаційний код юридичної особи 00203826) на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 : - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.04.2017 року по 08.09.2017 року в сумі 27255 (двадцять сім тисяч двісті п`ятдесят п`ять) гривень 36 копійок з відрахуванням при виплаті податків та обов`язкових платежів передбачених законодавством України; - компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати в сумі 478 (чотириста сімдесят вісім) гривень 29 копійок; - на відшкодування моральної шкоди 500 (п`ятсот) гривень; - судовий збір в сумі 64 (шістдесят чотири) гривні, а усього 28297 (двадцять вісім тисяч двісті дев`яносто сім) гривень 65 копійок.».

Рішення суду набрало законної сили та судом було видано стягувачу виконавчий лист.

26.04.2018 року постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області було відкрито виконавче провадження № 56276468 про стягнення з ПрАТ «АЗОТ» на користь відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 27255,36 грн., 478,29 грн. компенсації втрати частини доходів у звязку з порушеням строків їх виплати та 500 грн. відшкодування моральної шкоди.

08.05.2018 року постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області виконавче провадження № 56276468 було закінчено у зв`язку з фактичним повним виконанням.

Однак, під час виконання вказаного виконавчого провадження відповідач отримав середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без відрахування всіх обов`язкових платежів, передбачених законом, тобто, у розмірі більшому, ніж встановлено чинним законодавством України та визначено рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси у справі № 711/6656/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст. 163 Податкового кодексу України визначені доходи, які є об`єктом оподаткування. Зокрема, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід та доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання). Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні є доходом, який підлягає оподаткуванню.

Згідно п.п. 15.1 ст. 15 Податкового кодексу України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Підпунктом 168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України визначено, що податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 Кодексу.

Відповідно до п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно- правовими договорами.

Також, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є об`єктом оподаткування військовим збором, що становить 1,5 відсотка об`єкта оподаткування.

Згідно вимог Податкового кодексу України роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, нарахованої на підставі рішення суду.

Відповідно до постанови Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 18.07.2018 р. у справі №359/10023/16-ц, суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку під час звільнення працівника, здійснюється звільненому працівнику й не пов`язана з відносинами трудового найму, такий дохід обкладається ПДФО за ставкою 18% і військовим збором за ставкою 1,5%, як інші доходи.

Підприємство, яке виплачує такий дохід, для такого платника податку являється податковим агентом, а тому повинно утримати ПДФО та військовий збір із суми доходу, перерахувати їх до бюджету та відобразити виплату у формі № 1ДФ.

Суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, слід класифікувати як інші доходи, відповідно до п. п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, оскільки між роботодавцем і колишнім працівником уже відсутні трудові відносини. При цьому, визначення виду доходу впливає на його відображення у податковому розрахунку 1-ДФ, а інші доходи зазначаються за ознакою «127». Оскільки об`єкти оподаткування військового збору фактично дублюють об`єкти оподаткування податку на доходи фізичних осіб, то із даного доходу утримується також військовий збір, за ставкою 1, 5 %, відповідно до п. 161 Перехідних положень Податкового кодексу України.

Ставка податку на доходи фізичних осіб, згідно із ст. 167 зазначеного Кодексу, на суму середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника становить 18%.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Тому, незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника, адже якби працівник просто отримував зарплату, а вимушено був відсутній на роботі, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів.

Аналогічні правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 18липня 2018року у справі №359/10023/16-ц,Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від10жовтня 2019року у справі №522/13736/15та у справі №369/10046/18,а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30січня 2019року у справі №910/4518/16 та в постанові Верховного Суду від27листопада 2019року,справа № 401/1813/16-ц.

Отже, правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Глави 83 Цивільного кодексу України про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст. 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають.

Подібні висновки щодо застосування ст. 1215 ЦК України викладені у: постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року (справа 6-91цс14), від 22 січня 2014 року (справа 6-151цс13), постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року справа №517/186,17, від 28 березня 2018 року, справа №173/166/17, від 03 травня 2018 року справа №473/2859/17.

Виходячи із системного аналізу ст. 1215 ЦК України, безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. Обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів.

Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Тобто, відсутність розрахункової помилки та добросовісність набувача презюмується, а тягар доказування наявності розрахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника: за загальним правилом цивільного процесу щодо змагальності сторін.

Однак, згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно до п.п.14.1.48 ПК України заробітна плата - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», тому на неї не розповсюджується правило ст. 1215 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, на виконання рішення суду в примусовому порядку, сплатив відповідачу всю суму боргу, однак без відрахування податків і зборів.

З Довідки № 176 від 28.01.2021, виданої головним бухгалтером ПАТ «Азот», згідно постанови Відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області перерахувало на рахунок ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в сумі 27255,36 грн., компенсацію втрати частини грошових доходів в сумі 478,29 грн. та відшкодування моральної шкоди в сумі 500,00 грн. Загальна сума 28233,65 грн. Відповідно до встановленого податковим законодавством порядку, ПАТ «Азот» нарахувало, утримало та сплатило до бюджету від імені ОСОБА_1 з суми 28233,65 грн. податок на доходи фізичних осіб в сумі 5082,06 грн. (платіжне доручення № 4655 від 07.06.2018 року) та військовий збір в сумі 423,50 грн. (платіжне доручення № 4658 від 07.06.2018р.).

Позивачем на адресу відповідача було направлено Лист-вимогу №501-06/369 від 28.07.2021 про необхідність перерахувати на рахунок підприємства зайво виплачені кошти за рішенням суду в справі №711/7423/17 сумі 5505,55 грн., які було сплачено ПрАТ «Азот» в якості податку на доходи фізичних осіб та військового збору з суми, що була стягнута вказаним рішенням суду, яка була залишена відпвідачем без належного реагування та не повернув вказані кошти.

Щодо застосування строку позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 08.05.2018 ВП №56276468 - рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.10.2017 у справі № 711/7423/17 було повністю виконано 08.05.2018.

Факт зайво перерахованих коштів за рішенням суду у справі № 711/7423/17 на рахунок ОСОБА_1 підтверджується довідкою головного бухгалтера ПрАТ «Азот» від 28.01.2021 №176, що в ствою чергу дає суду підстави вважати саме цю дату, датою встановлення даного факту.

Крім того, позивач дізнався про порушення свого права з того моменту, коли Лист-вимогу № 501-06/369 від 28.07.2021 про перерахування коштів в сумі 5505,55 грн. відповідач залишив без задоволення.

Як вбачається зі штампу суду, позивач звернувся до суду з даним позовом 12.08.2021 року.

А тому, на думку суду, ПрАТ «Азот» строк позовної давності не пропущений.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що відповідач, отримавши кошти у порядку примусового виконання, за рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.10.2017 року у справі №711/7423/17, набув її частину, а саме 5505,55 грн., без достатньої правової підстави, адже вказана сума була сплачена його податковим агентом в дохід держави як податок на доходи фізичних осіб в сумі 5082,06 грн. та військовий збір в сумі 423,50 грн.

Враховуючи, що позивачем сплачені всі необхідні податки та збори в розмірі 5505,55 грн., то вони підлягають стягненню із відповідача на користь позивача.

Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судові витрати на користь позивача у розмірі 2270 грн. 00 коп. судового збору.

Керуючись ст. ст. 263-265, 279, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Азот» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів про стягнення грошових коштів- задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Азот» грошові кошти у розмірі 5505 грн. 55 коп. та судовий збір у сумі 2270 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду на протязі 30 днів. Апелційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 24 січня 2022 року.

Головуючий: О. Г. Казидуб