Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2022 р. Дніпровський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Чех Н.А.,

за участю секретаря судового засідання - Буткевич Л.В.,

розглянувши в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

у с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення матеріальної та моральної шкоди посилаючись на те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.11.2020 року по справі № 755/2051/20 було задоволено його позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання договору оренди недійсним та виселення, яким визнано недійсним договір оренди квартири АДРЕСА_1 , укладений 04.03.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ; виселено ОСОБА_4 з квартири; стягнуто судовий збір. Рішення набуло законної сили 30.03.2021 року. Вказаний договір оренди був укладений відповідачем ОСОБА_2 без домовленості з ним (позивачем) та його згоди. Крім того, він не мав доступу до квартири, ключів. Крім того, ОСОБА_4 продовжує проживати в спірній квартирі на підставі договору оренди від 19.01.2019 року, 20.12.2019 року та 21.12.2020 року укладених зі ОСОБА_5 в супереч його (позивача) інтересам та правам. Оскільки дії відповідачів щодо здачі його (позивача) частки квартири в оренду призвели до позбавлення його права користування належною йому власністю, звернення до відповідачів щодо припинення неправомірних дій, звернення до правоохоронних органів, він вважає за доцільне звернутись до суду з даним позовом. Отримання відповідачами прибутку від здачі належної йому частки квартири без його згоди та позбавлення права користування є підставою для відшкодування відповідачами завданої йому матеріальної та моральної шкоди. Матеріальну шкоду обґрунтовує наступним: за договором оренди від 04.03.2018 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , строк його дії до 07.09.2018 року; розмір щомісячної орендної плати - 7 000,00 грн. Оскільки він (позивач) є власником 1/2 частини квартири, він мав отримувати дохід у розмірі 3 500,00 грн, щомісячно з 04.03.2018 року по 07.09.2018 року, загальний розмір становить 36 241,50 грн., які просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 . Крім матеріальної шкоди просить стягнути в моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн., яку обґрунтовує неправомірними діями відповідача, оскільки позбавлений права користування належною йому власністю, не має вільного доступу до квартири, був змушений звертатися до відповідача, відповідних органів задля захисту порушеного права, що завдало йому душевних страждань, порушення звичного способу життя. З приводу вимог до ОСОБА_3 зазначив, що визначити розмір матеріальної шкоди не має можливості, оскільки в укладених нею договорах відсутній фіксований розмір орендної плати, та вказано лише розмір орендної плати як квартирну плату. Проте, середня квартирна плата, згідно даних сайтів, щомісячно складає приблизно 3 145 грн. Враховуючи, що ОСОБА_4 до цього часу проживає в спірній квартирі на підставі договорів укладених зі ОСОБА_3 , просить стягнути з останньої на його користь матеріальну шкоду у розмірі 51 892,50 грн. та моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн., яка завдана йому її неправомірними діями.

Даний позов зареєстровано в Дніпровському районному суді м. Києва 25.10.2021 року.

26.10.2021 року проведено автоматизований розподіл судової справи між суддями.

05.11.2021 року здійснено запит до Електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» щодо відомостей про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані відповідачів.

10.11.2021 року надійшла відповідь з Електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА».

Згідно ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 12.11.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачам був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву.

Копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками направлено відповідачу по місцю реєстрації.

04.01.2022 року відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву.

Оскільки розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, розгляд проводиться по матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_6 - 1/2 частина квартири на підставі Договору довічного утримання від 27.04.2017 року укладеного зі ОСОБА_7 ; ОСОБА_3 - 5/12 частин квартири на підставі Договору дарування від 19.01.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 144; ОСОБА_2 - 5/12 частин квартири на підставі Свідоцтва про право на спадщину після смерті його матері, яке видано державним нотаріусом на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10.07.2018 року. 19.01.2019 року ОСОБА_2 уклав зі ОСОБА_3 Договір дарування частини квартири, яку отримав у спадщину.

30.11.2020 року Дніпровським районним судом м. Києва розглянуто справу № 755/2051/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору оренди квартири та виселення, яким визнано недійсним Договір оренди квартири АДРЕСА_1 , укладений 04.03.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ; виселено ОСОБА_4 з вказаної квартири. Рішення набуло законної сили 29.03.2021 року. В процесі розгляду даної справи було встановлено, що на час укладення Договору оренди від 04.03.2018 року (помилково вказано рік 2017) між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 не мав зареєстроване право власності на об`єкт оренди, не був його співвласником, та не отримував дозволу на його укладення від ОСОБА_1 . З часу підписання цього договору відповідач отримував прибуток від орендної плати, яка за умовами договору складала 7 000,00 грн. на місяць. Строк дії договору до 07.09.2018 року.

19.01.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено Договір оренди житла - квартири АДРЕСА_1 . Згідно умов договору дана квартира належить ОСОБА_3 на підставі Договору дарування від 19.01.2019 року. Орендатор зобов`язався сплачувати комунальні послуги: кошти за користування телефоном, за електроенергію по лічильнику, кабельне ТБ, холодну та гарячу воду, газ за лічильником, опалення, прибудинкову територію та домофон. В пункті щодо розміру щомісячної орендної плати вказано - квартирна плата. Строк дії Договору з часу його підписання та до 19.12.2019 року.

20.12.2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підписано Договір оренди житла - квартири АДРЕСА_1 . Згідно умов договору дана квартира належить ОСОБА_3 на підставі Договору дарування від 19.01.2019 року. Орендатор зобов`язався сплачувати комунальні послуги: кошти за користування телефоном, за електроенергію по лічильнику, кабельне ТБ, холодну та гарячу воду, газ за лічильником, опалення, прибудинкову територію та домофон. В пункті щодо розміру щомісячної орендної плати вказано - квартирна плата. Строк дії Договору з часу його підписання та до 19.12.2020 року.

21.12.2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підписано Договір оренди житла - квартири АДРЕСА_1 . Згідно умов договору дана квартира належить ОСОБА_3 на підставі Договору дарування від 19.01.2019 року. Орендатор зобов`язався сплачувати комунальні послуги: кошти за користування телефоном, за електроенергію по лічильнику, кабельне ТБ, холодну та гарячу воду, газ за лічильником, опалення, прибудинкову територію та домофон. В пункті щодо розміру щомісячної орендної плати вказано - квартирна плата. Строк дії Договору з часу його підписання та до 21.12.2021 року.

З даних Договорів убачається, що ОСОБА_3 вказала право власності на спірну квартири - Договір дарування від 19.01.2019 року. Інформація про власника 1/2 частини квартири - ОСОБА_1 та його згода на укладення договорів, в підписаних договорах відсутня.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно частини 1 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до частини 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Згідно частини 1 статті 359 ЦК України плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

З матеріалів справи було установлено, що договори оренди спірної квартири відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені без згоди співвласника квартири - ОСОБА_1 .

Водночас, позивач просить стягнути з відповідачів половину отриманого доходу від здачі спірної квартири в оренду, обґрунтовуючи свої вимоги статтею 22 ЦК України та статтею 1166 ЦК України.

Стаття 22 ЦК України визначає, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Згідно статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

В постанові від 30.05.2018 року у справі № 750/15-ц Верховний Суд зазначив, що відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Визначення поняття збитків наводяться також у частині другій статті 224 ГК України, відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (статті 614 ЦК України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Верховний Суд по справі № 910/7511/20 назвав критерії визначення упущеної вигоди та відповів на питання, що таке збитки. На думку Верховного Суду, при визначенні розміру збитків у вигляді упущеної вигоди слід керуватися такими критеріями її розрахунку (обчислення), як: звичайні обставини (умови цивільного/господарського обороту); розумні витрати; компенсаційність відшкодування збитків. Формуючи позицію Верховний Суд виходив із такого. Правові підстави та умови відшкодування збитків визначені, зокрема положеннями Глави 3 «Захист цивільних прав та інтересів» Розділу І «Основні положення» Книги першої «Загальні положення», Глави 51 «Правові наслідки порушення зобов`язання. Відповідальність за порушення зобов`язання» Розділу І «Загальні положення про зобов`язання» Книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України та Главою 25 «Відшкодування збитків у сфері господарювання» Розділу V «Відповідальність за правопорушення у сфері господарювання» ГК України.

У пункті 8 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У пункті 4 частини першої статті 611 ЦК України унормовано, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно із частиною першою статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила правопорушення, включається, зокрема, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

В даному випадку позивачем не було надано жодного доказу щодо заподіяння відповідачами шкоди позивачу.

Не було надано позивачем і жодного доказу на підтвердження отримання відповідачами прибутку (орендної плати) за договорами оренди.

Окрім того, Договори оренди від 19.01.2019 року, від 20.12.2019 року та 21.12.2020 року не містять розміру орендної щомісячної плати та складаються з квартирної плати. Посилання позивача на середню квартирну плату згідно даних з сайтів не є належним доказом.

Таким чином, враховуючи надані документи та діюче законодавство України, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача коштів за договорами оренди житлового приміщення у зв`язку з недоведеність позивачем заявлених вимог.

В частині стягнення моральної шкоди суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Правовідносини, що виникають із заподіяння позадоговірної моральної шкоди, регулюються ст.ст. 23, 1167 ЦК України, зі змісту яких випливає, що моральна шкода компенсується лише винною особою.

Згідно роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, з урахуванням недоведеністю вимог позивача щодо матеріальної шкоди, підстави для стягнення з відповідачів моральної шкоди відсутні, та в цій частині заявлених вимог належить також відмовити.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

По даній справі позивач не надав жодного доказу на підтвердження заявлених вимог, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 15, 76-78, 81, 133, 137, 141, 258, 259, 264, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного судового рішення - 30.05.2022 року.

Суддя: