ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №493/1481/20

Апеляційне провадження № 22-ц/813/4105/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів- Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Кузьмук А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Бузовського Олега Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 , апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Балтського районного суду Одеської області від 19 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Тітової Т.П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви

У жовтні 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним, про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно.

Позов обґрунтовано тим, що після смерті батька сторін ОСОБА_4 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,4823 га, яка розташована на території Шляхівської сільської ради Балтського району Одеської області, масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 .,

Зазначали, що сторони є спадкоємцями за законом першої черги, оскільки є дітьми ОСОБА_4 .

Вказували, що відповідно до ст.ст.548,549 ЦК України 1963 року вони фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, до складу якого увійшла спадкова земельна ділянка, а також поховали батька, у них знаходяться спадкові документи батька - свідоцтво про смерть батька, але своєчасно в установлений законом шестимісячний строк з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися, свідоцтво про право власності на спадщину на спадкову земельну ділянку не отримували.

У порушення домовленостей між сторонами відповідачка ОСОБА_5 , не повідомивши їх, звернулася до приватного нотаріуса Балтського районного нотаріального округу Смірнової Н.С. із заявою про прийняття спадщини. Вважають, що нотаріус, відкривши спадкову справу, не встановила коло спадкоємців, які прийняли спадщину, та 26 вересня 2017 року видала відповідачці свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкову земельну ділянку.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачі просили встановити факт прийняття ними спадщини після смерті батька ОСОБА_4 , визнати вказане вище свідоцтво про право на спадщину за законом частково недійсним та визнати за ними право власності по 1/3 частині на спадщину за законом після смерті батька на спірну земельну ділянку.

Крім того, позивачі просили встановити факт родинних відносин між ними та спадкодавцем ОСОБА_4 (а.с.2-6).

В судовому засіданні позивачі та їх представник позов підтримали, просили його задовольнити, посилаючись на те, що поховання батька здійснила ОСОБА_2 , а державний акт на землю був у ОСОБА_3 , який отримував чотири роки орендну плату, хоча договір оренди не укладав, а в подальшому державний акт забрала у нього відповідачка нібито для того, щоби він не загубився, та який був використаний нею для отримання нею одноособово свідоцтва про право на спадщину.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов визнали частково, а саме - в частині встановлення факту родинних відносин між позивачами та спадкодавцем, в іншій частині позов не визнали та просили в його відмовити як необґрунтований та безпідставний, оскільки доказів того, що позивачі вступили в управління і володіння спадковим майном не надано.

При цьому відповідач в судовому засіданні підтвердила, що ОСОБА_3 після смерті батька декілька років отримував орендну плату. Також зазначила, що повідомила нотаріуса, що їх троє спадкоємців, але нотаріус сказала, що вона може оформити спадщину тільки на себе.

Крім того відповідачка просила застосувати позовну давність до вимог позивачів з тих підстав, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про право на спадщину отримано нею 26 вересня 2017 року, а позов поданий до суду 12 жовтня 2020 року.

Зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 19 липня 2021 року позов задоволено частково.

Встановлено факт того, що ОСОБА_3 прийняв спадщину шляхом вступу в управління та володіння майном після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , як між дітьми та батьком.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,4823 га, розташовану на території Шляхівської сільської ради Балтського району Одеської області, масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 , видане приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу Смірновою Н.С., в частині визначення частки у спадковому майні спадкодавця ОСОБА_4 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,4823 га, розташовану на території Шляхівської сільської ради Балтського району Одеської області, масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 , що належала ОСОБА_4 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД № 029083.

В іншій частині позову відмовлено (а.с.148-154).

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду в частині відмови їй у визнанні права власності на спадкове майно та задовольнити її вимоги в цій частині.

Зокрема, зазначила, що:

- вона доглядала за батьком,постійно відвідувала його, по її просьбі свідок ОСОБА_6 доглядав за ОСОБА_4 до його смерті;

- після смерті ОСОБА_4 саме вона разом із свідком ОСОБА_6 отримала свідоцтво про його смерть, визначила місце поховання,

- після смерті батька ОСОБА_4 вона отримала його пенсію, розпорядилася та користувалася нею, забрала речі покійного батька, а саме особисті документи, сімейні фотографії, посуд, покривала та інше майно;

- її брат та сестра визнавали, що вона також прийняла спадщину після смерті батька, так як отримувала частину орендної плати за спадкову земельну ділянку у вигляді зерна;

- суд належним чином не дав оцінку вищевказаним фактам, невірно оцінив покази сторін, що потягнуло прийняття незаконного рішення (а.с.184-187).

В апеляційній скарзі адвокатБузовський О.І. в інтересах ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати в частині встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_3 ,визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, визнання за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку земельної ділянки, ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у позовних вимогах ОСОБА_3 , в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Доводи скарги зводяться до того, що:

- ОСОБА_3 не надано доказів того, що він вживав будь-які дії, що свідчать про прийняття ним спадщини після смерті батька. До суду не надано відомостей, коли саме він вступив в управління спадковим майном;

- під час розгляду справи в суді встановлено, що фактичне управління майно здійснювали взагалі треті особи, які ніякого відношення до спадщини не мають;

- земельну ділянку, шо залишилась у спадщину, обробляли особи без реєстрації господарської діяльності та без укладення договору оренди земельної ділянки;

- суд першої інстанції зробив необґрунтований висновок, що ОСОБА_3 прийняв спадщину до спливу шестимісячного терміну, встановленого законом для її прийняття;

- квитанції про оплату земельного податку, надані до суду першої інстанції як підтвердження того, що позивач прийняв спадщину, не підтверджують вказаний факт. В квитанціях не зазначено, за яку саме земельну ділянку сплачувався податок. Крім того, в квитанціях за 2002 та 2003 рік зазначено платником ОСОБА_7 , в той час, коли в 2002 році спадкодавець ОСОБА_4 був живий і земельний податок мав би сплачуватись від його імені. Квитанції про сплату податку за землю від імені спадкодавця ОСОБА_4 датовані лише починаючи з 2010 року, через сім років після його смерті;

- висновки суду першої інстанції, покладені в основу судового рішення, гуртуються на припущеннях та не відповідають обставинам справи (а.с.163-167).

Правом відзиву на апеляційні скарги учасники процесу не скористались.

Висновок суду першої інстанції про встановлення факту родинних відносин сторонами не оспорюється та апеляційним судом не перевіряється відповідно до правил ч.1ст.367 КПК України.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_2 , адвоката позивачів ОСОБА_8 та адвоката відповідачки ОСОБА_9 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Встановлені судом фактичні обставини справи

Звертаючись до суду позивач ОСОБА_3 зазначив, що він прийняв спадщину після смерті батька, так як фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, оскільки після смерті батька на протязі 6 місяців отримував плату за користування вказаною землею від ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , сплачувався податок за землю від його імені за квитанціями від 15 серпня 2002 року, 11 серпня 2003 року, серпень 2004 рік, липень 2005 року, серпень 2006 року та наявність у нього самого державного акту переданого сестрі ОСОБА_1 відповідачеві для оформлення спадщини(а.с.128-134).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_3 надав до суду докази, що він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, тому його вимоги підлягають задоволенню.

Позов ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, оскільки вона не надала до суду жодних доказів того, що вона фактично вступила в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (а.с.17).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ОД № 029083, ОСОБА_4 належала земельна ділянка площею 3,48 га на території Шляхівської сільської ради масив № 48 ділянка № НОМЕР_2 (а.с.93).

Спадкоємцями першої черги за законом на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_4 є його діти: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.14-16,90).

З копії спадкової справи, яка надана до матеріали справи вбачається, що ОСОБА_1 спадщину після смерті батька ОСОБА_4 прийняла, подавши 20 грудня 2016 року заяву про прийняття спадщини до приватного нотаріусу Балтського районного нотаріального округу Смірнової Н.С.(а.с.87-96).

Копія заяви про прийняття спадщини вказує на те, що ОСОБА_1 в заяві про прийняття спадщині після смерті ОСОБА_4 вказала про відсутність інших спадкоємців у спадкодавця, окрім неї (а.с.89).

При цьому в заяві нотаріусом встановлена особа ОСОБА_1 за паспортом, та зазначено, що місце відкриття та факт прийняття спадщини перевірено за довідками Шляхівської сільської ради Балтського району Одеської області № 759; №760, виданими 12 грудня 2016 року та документами на право власності на земельну ділянку спадкодавця (а.с.89).

Тобто, факт прийняття спадщини ОСОБА_1 20 грудня 2016 року підтверджено оригіналом державного акту на вказану земельну ділянку спадкодавця ОСОБА_4 .

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 вересня 2017 року, ОСОБА_1 прийняла у спадщину та їй видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 3,4823 га, розташовану на території Шляхівської сільської ради масив № НОМЕР_1 ділянка № НОМЕР_2 , після смерті ОСОБА_4 , яка належала померлому на підставі державного акту, виданого 03 червня 2002 року Шляхівською сільської радою(а.с.18, 95).

Родинні відносини між позивачами ОСОБА_3 і ОСОБА_2 та спадкодавцем - ОСОБА_4 підтверджується витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, де в графі батько зазначено ОСОБА_4 , також вказані обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки: ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 (а.с.111-113,117-119,135-136).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР 1963 року), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому до даних правовідносин належить застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року.

За змістом ст.525 ЦК УРСР 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Так, ст.529 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

При цьому ч.ч.1та 2 ст.549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Отже, прийняття спадщини може бути підтверджено діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать про те, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.

Згідно п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року,№18/5(чинної на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 ), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 ЦК УРСР 1963 року).

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку(квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Також доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акту на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Спадкоємці, які пропустили строк для прийняття спадщини, можуть бути за згодою всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину, включені до свідоцтва про право на спадщину як такі, що прийняли спадщину. Така згода спадкоємців повинна бути викладена у письмовій формі і подана державній нотаріальній конторі до видачі свідоцтва про право на спадщину. Справжність підписів спадкоємців на заяві повинна бути засвідчена у відповідності з правилами, викладеними в пункті 110 цієї Інструкції.

Встановивши, що ОСОБА_3 , який є спадкоємцем першої черги після померлого батька ОСОБА_4 , на протязі шести місяців і в подальшому користувався земельною ділянкою, отримував орендну плату, платив податкові платежі за оренду землі, яка належала ОСОБА_4 , що підтверджено свідками ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та відповідними квитанціями, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_3 фактично прийняли спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном на протязі шести місяців з дня смерті ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст.549 ЦК УРСР 1963 року.

Отже позивач ОСОБА_3 надав до суду докази того, що він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд в постановах від 14 лютого 2018 року у справі №158/668/15, від 19 грудня 2019 року у справі №523/5064/15.

Доводи ОСОБА_1 , що в квитанціях про сплату податку за землю не зазначено, за яку саме земельну ділянку сплачувався податок є необґрунтованими, оскільки вказані обставини нею не спростовано.

Посилання ОСОБА_1 на те, що фактичне управління земельною ділянкою здійснювали треті особи, які ніякого відношення до спадщини не мають, обробляли землю без реєстрації господарської діяльності та без укладення договору оренди земельної ділянки до уваги не приймаються, оскільки факт користання земельною ділянкою підтверджено свідком ОСОБА_10 в судовому засіданні, яка пояснила, що ОСОБА_4 дав свою земельну ділянку в оренду їй, але при цьому договір оренди вони не укладали. При житті він завжди говорив, що дана земельна ділянка відійде його сину ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_4 його син ОСОБА_3 отримував орендну плату приблизно 6 років.

При цьому, колегія суддів бере до уваги правову позицію, викладену Верховним Судом в постанові від 06 березня 2019 року по справі № 317/3272/16, за якою однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч.1ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Разом з тим, як вбачається із копії спадкової справи, звертаючись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_1 діяла недобросовісно, оскільки в заяві про прийняття спадщині після смерті ОСОБА_4 вказала, що інших спадкоємців у спадкодавця, окрім неї немає, не вказавши при цьому рідну сестру та брата (а.с.89).

Доводи ОСОБА_1 про сплив позовної давності до уваги не приймаються з наступних підстав.

Відповідно до ст.71 ЦК УРСР 1963 року, аналогічна ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За ст.71 ЦК УРСР 1963 року загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України, яка діє на теперішній час).

Згідно ст.76 ЦК УРСР 1963 року, аналогічна ст.261 ЦК України, передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У справі, що переглядається, установлено, що ОСОБА_3 після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_1 використовував земельну ділянку на протязі шести років, яка належала спадкодавцю на праві власності, сплачував за неї податок та отримував орендну плату, тобто у шестимісячний строк визначений законом прийняв спадщину.

Цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, що прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку або звернутись до суду за захистом свого права, а тому підстави для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин відсутні.

Тому ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно не прийняв доводи відповідачки та її представника, що позивачем ОСОБА_3 пропущений строк для прийняття спадщини, оскільки законом не встановлений граничний строк для отримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, так як позивач фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, то зазначене є достатньою підставою вважати, що ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_4 .

З огляду на викладене, право позивача ОСОБА_4 на спадкування після смерті його батька було порушено, оскільки позивач є особою, який має право на спадщину і він це право вже реалізував, прийнявши спадкове майно у встановленому законом порядку, проте на його частку було видано спірне свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я відповідачки ОСОБА_1 , без урахування його частки, тому такий обраний позивачем спосіб судового захисту є правильним та ефективним, в зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом щодо спадкового майна, успадкованого ОСОБА_1 .

Відмовляючи у позові ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ОСОБА_2 не надала суду достатніх, достовірних та переконливих доказів, які б свідчили про факт вступу нею в управління або володіння спадковим майном після смерті батька, а відтак дійшов до висновку про необхідність відмови у позові в цій частині.

Колегія судів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, в апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилалась на те, що вона після смерті батька ОСОБА_4 отримала його пенсію, розпорядилася та користувалася нею, забрала речі покійного батька, а саме особисті документи, сімейні фотографії, посуд, покривала та інше майно, тобто фактично вступила у володіння спадковим майном.

Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо вказаних нею обставин, вона не надала доказів, що вона після смерті батька отримала його майно та особисті документи.

Більш того, зміст позовної заяви взагалі не містить обставин на які посилається в апеляційній скарзі ОСОБА_2 .

Відповідно до вказаного вище п.113 Інструкції, позивачка ОСОБА_2 не надала довідку Шляхівської сільської ради про те, що нею було взято майно спадкодавця, або інші доказі, які підтверджують її вимоги на протязі шести місяців з дня смерті батька.

Доводи ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 визнавали, що вона прийняла спадщину після смерті батька, так як вона отримувала частину орендної плати за спадкову земельну ділянку у вигляді зерна є необґрунтованими, так як матеріали справи не містять даних, що відповідачка ОСОБА_1 визнавала її право на спадщину. Також ОСОБА_2 не надала належних доказів, що вона дійсно з часу відкриття спадщини на протязі шести місяців отримувала зерно з орендованої ділянки, або орендну плату із земельної ділянки, яка належала спадкодавцю.

Посилання ОСОБА_2 , що після смерті ОСОБА_4 саме вона разом із свідком ОСОБА_6 отримала свідоцтво про його смерть та визначала місце поховання не є підставою для фактичного прийняття спадщини.

Суд першої інстанцій, правильно встановивши, що ОСОБА_2 на час відкриття спадщини зі спадкодавцем не проживала, із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталась, а доказів фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном не надала і матеріали справи їх не містять, дослідивши докази у справі, давши їм належну оцінку і з урахуванням принципів змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 в частині визнання за нею права власності на спадкове майно.

З огляду на викладене, доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Інші доводи апелянтів не спростовують висновків суду першої інстанції, тому мають бути відхилені.

Враховуючи викладене, колегія суддів залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги адвоката Бузовського Олега Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Балтського районного суду Одеської області від 19 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 січня 2022 року.

Головуючий

Судді: