ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/371/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" січня 2022 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі головуючого судді Заставенко М.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини.

Позов обґрунтовано тим, що сторони з 17.12.2005 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, під час якого, 01.12.2020 позивачу встановлено інвалідність першої «Б» групи у зв`язку з синдромом Гієна-Барре гостра автоімунна запальна полірадикулонейропатія. За висновками медико-соціальної експертної комісії позивач потребує стороннього догляду, отримує 1 700 грн пенсії та допомогу від КМДА - 1 000 грн. Наразі позивач потребує матеріальної допомоги, відповідач надавав їй її у розмірі 9 000 грн, а тому позивач просить стягнути з відповідача на їх користь аліменти у розмірі 9 000 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25.10.2021 відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідачу судом направлено копію ухвали про відкриття провадження та копію позову з додатками за зареєстрованим місцем проживання. Поштове відправлення 20.12.2021 повернулось на адресу суду з відміткою «за закінчення терміну зберігання». Однак, 25.11.2021 в приміщенні суду представник відповідача - адвокат Р.В.Сацик - ознайомився з матеріалами справи, 07.12.2021 до суду надійшов відзив, у якому він просить відмовити у задоволенні позову з таких підстав. В провадженні Дарницького районного суду міста Києва перебуває позовна заява відповідача у даній справі до позивача про розірвання шлюбу, позивач отримує від держави 2700 грн утримання на місяць, що перевищує прожитковий мінімум, а у справі відсутні дані про виникнення у ОСОБА_1 виняткових обставин, які зумовлюють збільшення прожиткового рівня її матеріального забезпечення.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини дійшов наступного висновку.

З 17.12.2005 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбу /а.с.10/.

ОСОБА_1 з 01.12.2020 по 01.12.2022 встановлена перша «Б» група інвалідності.

Статтею 75 СК України встановлено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 76 СК України після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

За змістом ст. 77 СК України утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Аліменти сплачуються щомісячно. За взаємною згодою аліменти можуть бути сплачені наперед.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення.

Таким чином, право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Таку правову позицію сформулював Верховний Суд України у постанові від 13.04.2016 (справа № 6-3066цс15), прийнятій за результатами розгляду справи з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції ст. 75 Сімейного кодексу України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

В силу ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. До осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку.

Як передбачено ст. 4 вказаного Закону, прожитковий мінімум встановлюється Кабінетом Міністрів України після проведення науково-громадської експертизи сформованих набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг. Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Відповідно до ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021 рік», встановлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2189 гривень, з 1 липня - 2294 гривні, з 1 грудня - 2393 гривні. Для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1769 гривень, з 1 липня - 1854 гривні, з 1 грудня - 1934 гривні.

Позивач у позові зазначає, що отримує від держави 2700 грн утримання на місяць, що перевищує прожитковий мінімум встановлений законом для осіб, які втратили працездатність.

Отже, зважаючи на те, що позивач отримує пенсію в розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні ч. 4 ст. 75 СК України.

Крім того, окрім посилання позивача на те, що відповідача добровільно перераховував їй кошти у розмірі 9 000 грн, доказів на можливість відповідача надавати матеріальну допомогу суду не надано.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За наведених обставин, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 141, 265, 268, 274, 279, 280-289 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя М.О.Заставенко