Справа № 752/7525/21
Провадження № 2/752/2123/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 травня 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді: Машкевич К.В.

при секретарі - Гненик К.П

розглянувши за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк кредит Дніпро» про захист прав споживачів,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача в якому просить визнати недійсним кредитний договір №1240 від 13.01.2020, укладений між позивачем та відповідачем, із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 13.01.2020 між нею та Акціонерним товариством «Банк кредит Дніпро» було укладено кредитний договір №1240.

Зазначає, що сумлінно виконувала умови вказаного договору. Однак вказаний договір суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема статей 11,18 цього закону. При підписанні договору позивачу не було повідомлено про наявні кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту; податковий режим сплати відсотків; позитивні та негативні аспекти пропонованих схем кредитування. Також форма та зміст кредитного договору не відповідає вимогам, встановленим ст.ст. 638, 1054 України та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки в заяві позичальника відсутні умови, які повинні бути в кредитному договорі. Вказує, що до спірного договору включені несправедливі умови, наслідком застосування яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на його шкоду. Вважає, що спірний договір порушує права позивача як споживача.

На підставі зазначеного позивач просить про задоволення позову.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 29.03.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 17.05.2021 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

19.05.2021 від представника відповідача надійшов відзив у якому представник просить відмовити у задоволенні позову пославшись на таке. В порушення умов кредитного договору позичальник свої зобов`язання належним чином не виконала, внаслідок чого у позивача виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 11.05.2021 становить 484185,92 грн. При укладенні кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов. Також позивач була обізнаною з реальною річною процентною ставкою та загальною вартістю кредиту в який також входила комісія за розрахунково-касове обслуговування. Підписавши договір позивач засвідчила, що вона погодився з його умовами. Позичальник в подальшому частково виконувала умови кредитного договору та сплачувала відповідні кошти. Проте згодом з невідомих для банку причин відмовилась виконувати умови договору. Позивач не відмовлялась від одержання кредиту, свою згоду на укладення кредитно договору не відкликала, і не зверталась до кредитора за додатковими роз`ясненням положень договору.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Судом встановлено, що 13.01.2020 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем АТ «Банк кредит Дніпро» був укладений кредитний договір №1240.

Згідно умов укладеного між сторонами договору, банк встановлює позичальнику кредитний ліміт, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит та плату за користування кредитом.

Вбачається, що в порушення умов кредитного договору позичальник свої зобов`язання належним чином не виконала, внаслідок чого у позивача виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 11.05.2021 становить 484185,92 грн.

Посилання позивача у позові на положення ст. 11 Закону України «Про Захист прав споживачів» є недоречним, оскільки з набранням чинності Закону України «Про споживче кредитування» ст. 11 Закону України «Про Захист прав споживачів» втратила чинність.

Разом з тим, відповідно до п.2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Доводи позивача про несправедливість умов кредитного договору є необґрунтованими з огляду на таке.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно положень ст. 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись в строк, що передбачений умовами Договору.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч. 1ст. 1054 ЦК України умовами кредитного договору є обов`язок кредитодавця надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно положень статей 626-628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Вбачається, що при укладенні кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов та визначено: валюту кредитування, суму кредиту, процентну ставку за користування ним і порядок повернення кредиту, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, строки повернення коштів. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Підписавши договір позивач засвідчила, що вона погодилась з його умовами.

Також позивач в подальшому виконувала умови кредитного договору та сплачувала відповідні кошти. Про що зокрема вказує сама позивач у позові.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Правовою підставою визнання договору недійсним, є недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог, встановлених частинами 3, 5. 6 ст. 203 ЦК України. Тобто порушення вимог закону, допущені стороною (сторонами) після укладення правочину, не можуть спричиняти його недійсність, а призводять до інших правових наслідків, передбачених законом. Таким чином, підставою для визнання правочину (угоди) недійсним слугує невідповідність вимогам закону, а підставою розірвання правочину, - неналежне виконання або невиконання його умов чи умов, встановлених для такого договору законом.

Здійснивши підписання договору, позивач засвідчила факт ознайомлення з його умовами та надала свою згоду на отримання кредиту на цих умовах, при цьому позивач не вбачала в діях відповідача порушень принципу рівності сторін та наявність несправедливих умов по відношенню до неї, як споживача. Також позивач надала свою згоду на отримання послуги на цих умовах.

Як вбачається, позивач не скористалась своїми правами, визначеними ч. 1 ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування», а саме не відмовилась від одержання кредиту, свою згоду на укладення кредитного договору не відкликала.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції що діяла на момент укладення договору), несправедливими є умови договору про встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.

Позивачу було надано кредит (послугу) в повному обсязі в розмірі та на умовах, встановлених укладеним обома сторонами кредитним договором. З огляду на те, що позивач добровільно погодилась з відповідними умовами кредитного договору, виконувала його умови з моменту укладення, сплачуючи кредит, вказані пункти кредитного договору не можуть бути визнані недійсними.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Таким чином, плата за розрахунково-касове обслуговування кредиту визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Слід зазначити, що на момент укладення позивачем кредитного договору набрали чинності Закон України «Про споживче кредитування» та відповідні зміни до Закону України «Про захист прав споживачів», згідно яких не забороняється встановлення комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставин на які позивач посилалась при зверненні до суду з даним позовом, а відтак вимоги позивача є необґрунтованими, тому відсутні підстави для задоволення позову.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 203, 215, 526, 530, 598, 599, 626, 627, 628, 629, 638, 1054 ЦК України, Законом України «Про споживче кредитування», Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про банки і банківську діяльність», ст. ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк кредит Дніпро» про захист прав споживачів - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: