Справа № 369/7545/21
Провадження № 2/369/1418/22
20.04.2022 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Фінагеєвої І.О.,
за участю секретаря судового засідання Бікус С.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду № 4 в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою,-
Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду із позовом, в якому просила визнати відповідача ОСОБА_2 , такими, який втратив право користування житловим приміщенням.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, Позивач посилається на те, що вона є власницею квартири за адресою АДРЕСА_1 .
12.12.1995 року право власності Позивача на вищезазначену квартиру було зареєстровано Київським міжміським бюро технічної інвентаризації, про що видане відповідне посвідчення. Крім неї, в даній квартирі зареєстрований її син ОСОБА_2 . Останній, з 2014 року фактично залишив місце реєстрації та проживання і з того часу не проживає в даній квартирі, його особисті речі відсутні, не сплачує комунальні платежі, в утриманні і ремонті житла не приймає участі. Фактична адреса місця проживання відповідача не відома. Родинні стосунки з матір`ю не підтримує, не цікавиться її життям, здоров`ям, матеріальним станом. Позивач просить суд визнати Відповідача особою яка втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 8 червня 2021 року відкрито провадження по справі.
Від Позивача надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності, в якому також зазначила, що позов підтримує та просить його задовольнити на підставі наявних матеріалів, проти ухвалення заочного рішення у випадку неявки відповідачів не заперечує.
Частиною третьою статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідач, ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі, хоча про день, час та місце слухання справи були повідомлений завчасно та належним чином шляхом направлення судових повісток за місцем його реєстрації, а також через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Заяв про розгляд справи без участі відповідачів або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву відповідачами у запропонований судом строк до суду не подано.
Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
За згодою представника позивача, на підставі ухвали суду про заочний розгляд справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши письмові матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог та ч.1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 ., що підтверджується копією довідки КП Бюро технічної інвентарізації Києво-Святошинської районної ради Київської області, Копією ордеру №008277 від 20.04.1975 року, копією контрольного талону до ордеру, копією довідки ЖБК Прогрес № А-102 від 08.06.1994 року.
Обстеживши місце проживання Позивача, депутатом Боярської міської ради Фастівсьокого району Київської області Перфіловим О.Л. було складено акт про те, що ОСОБА_2 з січня 2014 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 не проживає. Цей факт підтвердили сусіди.
Доказів, які б це спростовували, матеріали справи не містять.
Судом встановлено, що Позивач проживає у квартирі одна, є пенсіонеркою, інших доходів, крім пенсії у неї немає, тому оплата комунальних послуг, у тому числі за відповідача, який зареєстрований у квартирі, але не проживає у ній, складають значну частину бюджету, що зумовлює для неї додаткові витрати. Відповідач не беруть участі у витратах на утримання квартири. У зв`язку з цим, позивач не має змоги оформити житлову субсидію, оскільки доходи зареєстрованих у квартирі теж беруться до уваги. Позивач вважає, що це порушує її правомочності користування та розпоряджання своєю власністю та з метою зменшення своїх витрат з утримання житлового приміщення звернулась до суду.
А відтак, між сторонами виникли правовідносини щодо користування житлом, а саме приміщенням будинку, власником якого являється позивач.
Реєстрація місця проживання хоча і не спричиняє за собою виникнення права користування житловим приміщенням, проте обмежує майнові інтереси власника, пов`язані з правом розпорядитися ним.
Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Втрата права користування житловим приміщенням тягне за собою наслідки у вигляді скасування реєстраційного запису про реєстрацію фізичної особи за певним місцем проживання.
Згідно ч.4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.
Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до приписів ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16).
Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16).
Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 77-80 ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позивача щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_2 , оскільки судом встановлено, що відповідач тривалий час не проживає в спірному будинку, не веде нарівні з позивачем як власником будинку спільне господарство.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У статті 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь яких порушень його прав, в даному випадку шляхом визнання особи відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, за фактичних обставин, встановлених у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що відповідач, залишаючись зареєстрованими у спірному житловому приміщенні, однак не користуючись ним понад передбачені законом строки без поважних причин, є таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином в судовому засіданні було підтверджено факт того, що не проживання у спірному житловому приміщенні з 2014 року відповідача свідчить про фактичну втрату ним за ст. 405 ЦК права на користування таким житлом, через що наявні законні підстави для задоволення поданого позову шляхом позбавлення ОСОБА_2 права користування квартирою АДРЕСА_3 .
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 3 ст. 29, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 71, 150 ЖК УРСР, ст.ст. 2, 4, 5, 9, 10, 12, 13, 17, 18, 76 - 81, 141, 258, 259, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд,-
Позовну заяву ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ,місце реєстрації: АДРЕСА_1 , про визнання осіби такою, яка втратила право користування житлом, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Київської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суддя І. О. Фінагеєва