Справа № 473/4408/21 Головуючий у 1-й інстанції Старжинська О. Є.
Провадження № 22ц/812/178/22 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 січня 2022 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої: Ямкової О. О.,

суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В.,

із секретарем: Андрієнко Л. Д.,

за участю: відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на ухвалу судді Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області Старжинської О. Є., постановлену 26 листопада 2021 року в місті Вознесенську Миколаївської області, зі складанням її повного тексту, по справі

за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Державного підприємства (ДП) «Сетам»,

Відділу примусового виконання рішень

Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Мінюсту України

(далі Відділ ПВР),

третя особа ОСОБА_4 ,

про визнання недійсними протоколу та акту про проведення електронних торгів, скасування протоколу, визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з торгів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2021 року ОСОБА_3 , від імені якого діє адвокатка Вуїв О. В., звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 , ДП «Сетам», Відділу ПВР, третя особа ОСОБА_4 , в якій просив визнати недійсними та скасувати протокол проведення електронних торгів, які відбулися 24 вересня 2021 року, з реалізації належного позивачу нерухомого майна, що розташоване у АДРЕСА_1 , переможцем яких став відповідач ОСОБА_1 . Просив визнати також недійсними акт про проведення електронних торгів та свідоцтво про придбання майна з електронних торгів.

Одночасно при подачі позову ОСОБА_3 , від імені якого діє адвокатка Вуїв О. В., заявлено про забезпечення позовної заяви шляхом заборони відчуження нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 та розташоване у АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 листопада 2021 року заява ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволена, ухвалено про накладення арешту на нерухоме майно.

Постановляючи ухвалу суддя суду першої інстанції виходила з того, що є об`єктивні дані стверджувати, що відповідач може здійснити відчуження спірного майна, та ці дії призведуть у подальшому до неможливості виконання рішення суду.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду, посилаючись на її незаконність, та ухвалити нову, якою відмовити у забезпеченні позову.

На думку відповідача, суддя при прийнятті заходів забезпечення не звернула увагу на відсутність у справі даних про можливе відчуження ним спірного майна.

У відзиву, що наданий Відділом ПВР, відповідач вважав апеляційну скаргу підлягаючою задоволенню, а ухвалу судді скасуванню, як постановлену не у відповідності до норм процесуального і матеріального права.

У письмовому відзиві на подану апеляційну скаргу позивач, від імені якого діє адвокатка Вуїв О. В., вважав її доводи необґрунтованими.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймають участь при розгляді справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Задовольняючи заяву ОСОБА_3 , від імені якого діє адвокатка Вуїв О. В., суддя суду першої інстанції вважав її обґрунтованою у зв`язку із доведенням позивачем необхідності забезпечення його позову у такій спосіб, так як існує загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову.

З таким висновком суду погодитися неможна.

Так, відповідно до змісту статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Положеннями статті 150 ЦПК України, встановлені види забезпечення позову та зазначено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

За роз`ясненнями, викладеними у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовними вимогами.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем заявлені вимоги немайнового характеру, пов`язані з майном, а саме, про визнання протоколу та акту про проведення електронних торгів недійсними, та недійсним виданого на підставі них свідоцтва про придбання майна з електронних торгів, наслідком чого безпосереднє повернення на користь позивача спірної нерухомості при примусовому виконанні рішення суду, не передбачається.

Між тим позивач ОСОБА_3 вважав за співмірне заявленому ним розміру позовних вимог застосування такого виду забезпечення позову, як заборона відчуження нерухомості, що продана з електронних торгів за виконавчим провадженням на виконання рішення суду, в якому позивач з 2015 року має статус боржника.

Тому, обґрунтовуючи таку заяву про забезпечення позову, позивач посилався на ймовірну загрозу неможливості в подальшому виконання судового рішення, у випадку задоволення його вимог.

При цьому на момент подачі заяви ні ОСОБА_3 , ні його адвокатка не надали достеменних доказів щодо можливості існування такої загрози з боку відповідача ОСОБА_1 , який є власником нерухомості, придбаної ним з електронних торгів.

Тобто позивачем у поданій ним заяві про забезпечення позову не обґрунтовані наслідки невжиття зазначених ним заходів забезпечення позову, та не зазначено, яким чином невжиття їх у майбутньому спричинить утруднення чи зробить неможливим виконання рішення суду, що є за законом його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України).

За висновками КЦС ВС, викладеними ним у постанові від 5 лютого 2020 року при розгляді справи №490/3925/19 і у постанові від 28 серпня 2019 року у справі №367/246/18 зазначено, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є підставою для задоволення відповідної заяви.

Слід врахувати і те, що у відповідності до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ, напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном - принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). За констатацією ЄСПЛ відсутність додержання хоча б одного критерію є порушенням державою статті 1 Першого протоколу.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality) «справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden).

Відтак, при розгляді питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги як права позивача, на захист якого вжито заходи забезпечення позову, так і права інших учасників процесу, права яких можуть бути порушені застосовуваними заходами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Тому, суддя суду першої інстанції при вирішенні питання про задоволення заяви ОСОБА_5 повинна була з`ясувати щодо достовірності тверджень, які викладені у заяві про забезпечення позову без надання на підтвердження цього факту будь-яких доказів, та навести обґрунтування на предмет того, що саме такий вид забезпечення позову необхідно застосувати фактично на захист інтересів боржника без вирішення питання щодо повернення майна на його користь, і що цей захід не спричинить порушення прав та законних інтересів інших осіб.

Поза увагою судді суду першої інстанції залишилося і те, що позивач звернувся із заявою про забезпечення позову у спосіб заборони відчуження нерухомого майна, а не накладення на нього арешту, натомість, суддя, постановляючи ухвалу вказала на іншій спосіб звернення позивача із заявою про забезпечення позову.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про скасування та визнання недійсними протоколу проведення електронних торгів, акту про проведення електронних торгів та свідоцтва про придбання майна з електронних торгів. Рішення суду на наслідками розгляду цих вимог не підлягає примусовому виконанню. Тому захід забезпечення позову у вигляді арешту нерухомості не є співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суддя суду першої інстанції помилково поклала в основу судового рішення припущення позивача про можливість відчуження відповідачем ОСОБА_1 належного йому майна, та не надала жодної оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням наведених вище критеріїв, а позивачем, у свою чергу, не доведено підстав, які є необхідними умовами для вжиття заходів забезпечення позову в обраний ним спосіб, у зв`язку з чим, на думку колегії, суддя дійшла безпідставного висновку про задоволення заяви, та за встановлених обставин не розглянув питання щодо можливості зустрічного забезпечення у відповідності до статті 154 ЦПК України.

За такого, у відповідності до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з постановленням нової про залишення заяви про забезпечення позову без задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376 381-382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу судді Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нову, якою заяву ОСОБА_3 , яка подана від його імені адвокаткою Вуїв О. В., про забезпечення позову шляхом заборони відчуження нерухомого майна залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України

Головуюча О. О. Ямкова

Судді С. Ю. Колосовський

О. В. Локтіонова