Постанова

Іменем України

23 травня 2022 року

м. Київ

справа № 367/1740/17

провадження № 61-337св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 червня 2021 року у складі судді Кафтанова В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Верланова С. М., Савченка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») про зобов`язання внести зміни до договору споживчого кредитування.

Позов обґрунтований тим, що 06 травня 2008 року між нею та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з умовами якого ОСОБА_1 надано кредит у сумі 71 900,00 доларів США.

В умовах підписаного договору сторонами визначено порядок надання і повернення кредиту, а також порядок внесення змін до нього.

Відповідно до цього договору ОСОБА_1 06 травня 2008 року отримала

46 150,00 доларів США (заява про видачу готівки від 06 травня 2008 року № 982) та

07 травня 2008 року отримала другу частину кредитних коштів у розмірі

130 037,50 грн, що в еквіваленті становить 25 750,00 доларів США, згідно з заявою про видачу готівки від 07 травня 2008 року № 12. Другу частину кредитних коштів позивач отримала в гривні, у зв`язку з відсутністю у касі банку належної суми готівкових коштів у доларах США.

Вказувала, що за змістом договору споживчого кредитування кредит надавався у доларах США.

Відповідач порушив вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункти 2.1-2.4, 3.8 Правил, оскільки перед укладенням кредитного договору позивачу не надано, як споживачу, у письмовій формі інформацію про умови кредитування, зокрема, його цільове використання, форми його забезпечення, наявні форми та валюту кредитування, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит виданий, суми та періоди повернення кредиту, можливість дострокового повернення кредитних коштів, а також відповідальність сторін за невиконання або порушення умов договору, у тому числі з боку відповідача. Також позивача не попереджено, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач; не надано інформації щодо методики, яка використовується відповідачем для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Крім того, відповідачем не отримано письмового підтвердження ОСОБА_1 про ознайомлення з наведеною інформацією. Всупереч частині першій статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» банком наданий споживчий кредит в іноземній валюті, що на території України забороняється.

Викладене свідчить про те, що позивач на момент укладення договору не була обізнана стосовно істотних умов договору, а саме щодо умов кредитування, валютних ризиків під час виконання зобов`язань за кредитним договором, їй не надано інформації про методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

На час укладення договору офіційний курс долара США, встановлений Національним банком України (далі - НБУ,) становив 5,05 грн. Станом на 14 лютого 2017 року офіційний курс долара США, встановлений НБУ, складав 27,1651 грн, що є зміною обставин, щодо яких перед укладенням договору позивач виходила з того, що така зміна обставин не настане, усунути причини, якими зумовлена зміна обставин, вона не могла, виконання договору позбавило б її тих майнових інтересів, на які вона розраховувала, та із суті договору, що ризик зміни обставин несе заінтересована особа.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила зобов`язати відповідача перерахувати валюту кредитування за договором про надання споживчого кредиту у гривню за курсом НБУ на час підписання договору із 06 травня 2008 року.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 07 червня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення мотивоване тим, що вимоги є необґрунтованими та безпідставними, оскільки ОСОБА_1 була ознайомлена належним чином з умовами договору про споживче кредитування від 06 травня 2008 року № 0, про що свідчить її особистий підпис, та до певного часу виконувала умови договору, що також підтверджує належну обізнаність ОСОБА_1 про всі умови договору.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 червня 2021 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову про внесення змін до договору споживчого кредитування, оскільки позивач будь-яких належних та допустимих доказів того, що вона не була обізнана про умови договору, або вони були неприйнятні для неї,

не надала.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У січні 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі

№ 522/18855/16, Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі

№ 6-1746цс16.

Відповідач своїм правом надати відзив на касаційну скаргу не скористався.

Позиція Верховного Суду

Статтею 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлені судами обставини

06 травня 2008 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з умовами якого позивачу наданий кредит у сумі 71 900,00 доларів США на споживчі потреби, строком

до 07 травня 2018 року, зі сплатою 13,50 % річних.

Пунктом 1.2.2 передбачено, що позичальник зобов`язується повертати суму кредиту та проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 1 095,00 доларів США.

Пунктом 9.2 договору про надання споживчого кредиту встановлено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що позичальник повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов`язки за цим договором і погоджується з ними.

Відповідно до цього договору позивачем 06 травня 2008 року отримано

46 150,00 доларів США (заява про видачу готівки від 06 травня 2008 року № 982),

07 травня 2008 року отримано другу частину кредитних коштів у розмірі

130 037,50 грн, що в еквіваленті становить 25 750,00 доларів США, згідно з заявою про видачу готівки від 07 травня 2008 року № 12. Другу частину кредитних коштів позивач отримувала в гривні.

На забезпечення вказаного кредиту між банком та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки від 06 травня 2008 року № 84817.

У зв`язку з неналежним виконанням позивачем умов кредитного договору у лютому 2015 року банк звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 11 червня 2015 року звернуто стягнення на предмет іпотеки (справа № 367/1469/15-ц). Рішенням Апеляційного суду Київської області

від 30 травня 2016 року (провадження № 22-ц/780/1796/16) рішення суду першої інстанції змінено, судом додатково встановлено ціну реалізації предмета іпотеки.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»,

у редакції, чинній на час укладання договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до частини сьомої статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час укладання спірного договору встановлено, що у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: 1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; 2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків; 3) заподіяння шкоди життю, здоров`ю або майну споживача - споживач має право пред`явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені статтею 16 цього Закону, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об`єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором.

Згідно з частинами першою, другою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Позивач просила суди зобов`язати банк внести зміни в умови укладеного кредитного договору.

За таких обставин суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено, що при укладенні договору споживчого кредитування їй не була надана інформація, яка б давала можливості у повній мірі усвідомлювати, який договір вона укладає та на яких умовах, або які умови є істотними для кредитного договору, що в свою чергу могло б призвести до порушення її прав. У пункті 9.2 договору позичальниця письмово підтвердила, що повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов`язки за цим договором і погоджується з ними. Позивачка не зверталася до банку за додатковими роз`яснення щодо умов договору. Після укладення кредитного договору тривалий час виконувала його умови, тільки після ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у березні 2017 року звернулася до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про зобов`язання внести зміни до договору споживчого кредитування з посиланням на те, що їй при укладенні договору не була надана уся інформація, а також не повідомлено про валютні ризики.

Судами правильно враховано, що на час укладення договору законодавство не забороняло надання споживчих кредитів у валюті, таке обмеження запроваджено законодавцем Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI, який набрав чинності 16 жовтня 2011 року, тобто після укладення оспорюваного договору.

Отже, укладаючи договір про кредитування в іноземній валюті (доларах США), обидві сторони приймали на себе ризики на випадок зміни курсу гривні по відношенню до долара США, оскільки курс може змінюватись як в сторону збільшення, так і в сторону зменшення. Інформація про те, що курс гривні до іноземних валюти не є сталою величиною та може змінюватись, є загальновідомою.

З урахуванням наведеного, судами правильно встановлено, що при укладенні договору кредитором не порушено права позивачки, як позичальника.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі

№ 522/18855/16, Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі

№ 6-1746цс16, є безпідставними, оскільки предметом позову у зазначених справах є визнання недійсним кредитних договорів, натомість, у справі, яка переглядається, предметом позову є зобов`язання відповідача внести зміни до договору споживчого кредиту, а отже, правовідносини у зазначених справах та у справі, яка переглядається, не є подібними, а тому відсутні підстави для висновку про неоднакове застосування судами одних і тих самих норм права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Отже, такі доводи заявника є необґрунтованими, оскільки у цих постановах та у справі, що є предметом перегляду, встановлено різні як предмети спору, так і фактичні обставини.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний