КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №377/469/20 Головуючий у 1 інстанції: Бабич Н.С.
провадження №22-ц/824/4125/2022 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 травня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Сушко Л.П., Суханової Є.М.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 24 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, про зміну порядку участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням позовної заяви у новій редакції, посилаючись на ст.ст.11,15 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.19, 141, 157, 158, 159 СК України просив змінити порядок участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з його малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлений рішенням Апеляційного суду Київської області від 16.02.2017 року по справі № 377/530/16-ц на такий:

- спілкуватися особисто з сином у 1 вихідні дні місяця за його місцем проживання, а саме з суботи 10:00 год. до неділі 20:00 год.;

- спільний оздоровчий відпочинок з батьком - не менше трьох тижнів влітку та не менше одного тижня взимку, та оформлювати всі необхідні документи на оздоровлення за кордоном;

- спілкуватися з дитиною на її день народження та інші важливі свята не менше 4-х годин;

- у разі, якщо святкові дні припадають на день його побачення з сином або цей день передує дню побачення, або є наступним після нього, то такі дні син проводить з батьком;

- необмежене спілкування з сином особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та сином в межах дозволеного людського права;

- у разі форс мажорних обставин, хвороба дитини, тощо, попереджати його завчасно належними засобами зв`язку;

- зобов`язати відповідачку ОСОБА_2 всі дії щодо виховання сина, навчання та інші подібні питання узгоджувати з батьком;

- зобов`язати відповідача ОСОБА_2 завчасно попереджати про пересування сина за межі місця проживання та заборонити передавати сина для пересування третім особам.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що підтримував фактичні шлюбні стосунки з відповідачкою ОСОБА_2 , під час яких ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . Після припинення фактичних шлюбних стосунків у січні 2013 року відповідачка самовільно вивезла сина ОСОБА_3 з м. Києва, де вони проживали разом, до м.Славутича Київської області.

Після цього ОСОБА_2 обмежила позивача у спілкуванні з дитиною і з того часу чинить перешкоди у спілкуванні з сином.

Зазначає, що за його заявою про усунення перешкод у спілкуванні з сином комісією з питань захисту прав дитини Славутицької міської ради Київської області 29.10.2014 року було прийнято рішення №452, відповідно до якого було визначено порядок прийняття ним участі у спілкуванні з сином та його вихованні: спілкуватися особисто 1 та 3 неділю місяця з 11:00 год. до 18:00 год.; в телефонному режимі не менше як тричі на тиждень за спільною домовленістю між батьками.

Оскільки відповідачка не виконувала вищевказане рішення, то він (позивач) ще двічі звертався до органу опіки та піклування із заявами про усунення цих перешкод.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 16.02.2017 року у справі

№377/530/16-ц було зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди, а позивачу визначено порядок участі у вихованні та спілкуванні з дитиною: 1 та 3 неділя місяця з 11:00 год. до 18:00 год.; спілкуватися у телефонному режимі не менш як тричі на тиждень.

Відповідачка вказане рішення суду не виконує, телефон ОСОБА_3 або вимкнений або не відповідає та вмикається лише після звернення позивача до поліції, і побачення з дитиною відбуваються рідко. Якщо дитина не виходить до позивача в день побачення, він викликає поліцію, але результати відсутні. Позивач вимушений зустрічатися з сином ОСОБА_3 на вулиці.

Зазначав, що сім років йому не давали можливості бачитися з дитиною на її день народження та свята і дитина жодного разу не привітала батька з днем народження.

Наголошував, що бажає виховувати дитину, спілкуватися з нею, віддаючи своє тепло і батьківську любов, а створення відповідачкою перешкод у його спілкуванні з сином порушує не тільки його права позивача як батька, а в першу чергу права дитини та суперечить її інтересам.

Тому, посилаючись на ст.ст.159, 141,153157 СК України, ст.ст.12, 15 Закону України «Про охорону дитинства» просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 24 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 700 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Скаргу обґрунтовував тим, що як встановлено рішенням суду, дитина більше 2 років не бачила батька і навіть його не пам`ятає, хоча те, що не пам`ятає - цілковита неправда і спростовано доказами по справі. Якщо батько намагається виконати рішення суду, а саме: приїздить на побачення, телефонує, що доведено в суді першої інстанції, то сам факт того, що в нього це не виходить - є підтвердженням вчинення перепон з боку відповідачки.

Зазначає, що з огляду на постійне проживання дитини з матір`ю, тісний психоемоційний зв`язок саме з нею обумовлення побачень батька з дитиною виключно бажанням дитини призведе до унеможливлення реалізації батьком своїх прав на участь у вихованні та побачення з дитиною.

Визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини.

При цьому суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ч.3 ст.171 СК України).

Зазначає, що ні органом опіки та піклування, ні відповідачкою у справі не надано суду першої інстанції доказів на підтвердження висновку про те, що участь батька у спілкуванні та вихованні дитини можлива лише за бажанням дитини, а так само що між батьком та дитиною існують стійкі психоемоційні перешкоди у спілкуванні.

Звертає увагу суду, що треті особи взагалі не виконали покладених на них законодавством України обов`язків. Взагалі з усіх документів, що надані третіми особами по справі не можна зрозуміти яким чином відсутність зустрічей з батьком та участь у вихованні і спілкуванні з сином сприятиме захисту інтересів дитини.

Крім того, ч.6 ст.19 СК України передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено та позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами обставин, які б свідчили про необхідність зміни способу участі ОСОБА_3 у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та спілкуванні з ним, встановленого рішенням Апеляційного суду Київської області від 16 лютого 2017 року у справі № 377/530/16-ц.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримували фактичні шлюбні стосунки, які припинили у січні 2013 року.

В них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 08 жовтня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Славутицького міського управління юстиції у Київській області, копія якого долучена до матеріалів справи. Батьком дитини записаний позивач ОСОБА_1 , матір`ю відповідачка ОСОБА_2 (т.1, а.с.86).

Після припинення фактичних шлюбних стосунків відповідач ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_3 переїхала на постійне місце проживання до м.Славутич Київської області, де мешкає разом зі своїми батьками по даний час за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчать довідки про реєстрацію місця проживання (т.1, а.с.189-190).

За місцем проживання дитини створені всі умови для проживання та гармонійного розвитку дитини, що підтверджено актами обстеження умов проживання №01-19/55 від 29.08.2017 року, № 01-22/106 від 04.12.2020 року, №01-22/17 від 10.03.2021 року (т.1, а.с.173, 185-187)

Спільна дитина сторін у справі - син ОСОБА_3 є учнем 4 класу Славутицького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області. Як вбачається з характеристики на дитину з цього закладу, за час навчання проявив себе як дисциплінований та старанний учень. Програмний матеріал засвоює на високому та достатньому рівнях навчальних досягнень Розвиток пізнавальних процесів знаходиться на високому рівні. Хлопчик відповідальний, веселий, енергійний, добрий. Висловлює свою думку і пояснює її, ставить цікаві питання, допитливий, творчий. Учень дотримується правил поведінки в школі та в позаурочний час. Співпрацює з іншими дітьми. Має у класі друзів. Мати ОСОБА_2 та бабуся ОСОБА_5 приділяють належну увагу навчанню та вихованню дитини. Систематично відвідують школу, батьківські збори, шкільні заходи. Батько ОСОБА_3 до школи не приходив, навчанням і поведінкою сина не цікавився (т.1, а.с.193).

Відповідно до довідки, виданої керівником Дитячої технічної студії за №01/21-А ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у 2020-2021 навчальному роках є слухачем гуртків Дитячої технічної студії «Minecraft education» та «Lego-конструювання та програмування» (т.1 а.с.195-197).

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 має постійне місце роботи у ПП ТВФ «Влад», де отримує постійний дохід (т.3, а.с.246).

Як видно з висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області щодо зміни порядку участі у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , погодженого рішенням виконавчого комітету 06.07.2021 року за №314, враховуючи думку малолітньої дитини ОСОБА_3 , яку він висловив під час обстеження умов проживання, про те, що не бажає спілкуватися з батьком ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що останній ображає матір ОСОБА_2 , бабусю ОСОБА_5 та дідуся ОСОБА_8 , називає сина ОСОБА_3 образливим словом, каже: «Твоя мама повинна сидіти у тюрмі», що є результатом негативного спектру емоцій дитини з боку батька, орган опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області позовні вимоги ОСОБА_1 щодо зміни порядку участі у вихованні та спілкуванні з дитиною не підтримує ( т.2, а.с.59-62).

Відповідно до рішення Апеляційного суду Київської області від 16 лютого 2017 року у справі №377/530/16-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 27 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області, про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від неї, та відшкодування моральної шкоди, яке набрало законної сили 16 лютого 2017 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Славутицького міського суду Київської області від 27 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визначено спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та спілкуванні з ним наступним чином: спілкуватися особисто у 1 та 3 неділю місяця з 11:00 до 18:00 години; в телефонному режимі не менш тричі на тиждень з 19:00 години, за попередньою домовленістю між батьками (т.1 а.с.87-89).

Встановлено, що позивач вважає, що відповідачка не виконує вказане судове рішення, порушує його права щодо участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 , тому він звернувся до суду з даним позовом, в якому просить змінити нині діючий порядок участі його як батька у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 на інший, вказаний ним у позовній заяві.

Статтею 141 СК України передбачено рівні права та обов`язки обох батьків щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до вимог ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Отже, батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною, та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував обставинами, які мали місце до ухвалення рішення Апеляційним судом Київської області від 16 лютого 2017 року у справі №377/530/16-ц, яким було визначено спосіб участі позивача у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та спілкуванні з ним, а також наводить обставини, які, на його думку, свідчать про невиконання відповідачем зазначеного рішення суду та підтверджують, що відповідачка ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином ОСОБА_3 .

Так, позивач зазначав, що його не влаштовують побачення з сином на вулиці у м.Славутичі, так як приїзд до сина у м. Славутич займає у нього багато часу. Проте, не наводить обставини, виходячи з віку дитини, її інтересів, соціального оточення, які б свідчили про необхідність чи нагальну потребу для зміни способу участі позивача у вихованні дитини ОСОБА_3 та спілкуванні з ним, визначеного рішенням Апеляційного суду Київської області від 16 лютого 2017 року у справі №377/530/16-ц.

Відповідно до ст.9 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вимогами ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як зазначено у ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Позивачем не надано суду доказів про наявність у нього належного житлового приміщення, куди він має намір забирати сина у вихідні дні, не підтверджено жодним доказом наявність доходу, який би дозволив йому забезпечити порядок участі у вихованні дитини ОСОБА_3 та спілкуванні з ним, у той спосіб, в який він у позовній заяві просить змінити суд, враховуючи заявлені ним вимоги щодо тривалого перебування з ним дитини, в тому числі у період канікул, зокрема, в літній період.

Крім того, вимагаючи змінити спосіб участі позивача у вихованні дитини ОСОБА_3 та спілкуванні з ним на запропонований у позовній заяві, позивач не враховує фактичні потреби та бажання дитини.

Під час дослідження в судовому засіданні поданих позивачем доказів судом не встановлено обставин, які б підтверджували порушення з боку відповідача прав ОСОБА_3 як батька щодо участі у вихованні дитини ОСОБА_3 та спілкуванні з ним, як і не підтверджено належними, достовірними та достатніми доказами невиконання відповідачем ОСОБА_2 рішення Апеляційного суду Київської області від 16 лютого 2017 року у справі №377/530/16-ц.

Так, копії заяв про звернення ОСОБА_1 до Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області від 15.02.2021р. та органу державної виконавчої служби від 15.02.2021 року (т.1, а.с.90-94) не можуть вважатися достатніми на підтвердження вказаних обставин, оскільки не дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність вищевказаних обставин, а копія постанови про відкриття виконавчого провадження №55299115 від 05.12.2017 року (т.3, а.с.64 ) підтверджує лише факт звернення рішення Апеляційного суду Київської області від 16 лютого 2017 року у справі №377/530/16-ц до примусового виконання, що автоматично не свідчить про невиконання цього рішення відповідачем ОСОБА_2 .

Як вірно зазначив суд першої інстанції, копії постанови про відкриття виконавчого провадження №55299328 від 05.12.2017 року, лист Київської обласної прокуратури від 15.01.2021 року №24-35 вих-21, витяг з ЄРДР щодо кримінального провадження №0003265 від 26.10.2016 року (т.3, а.с.62-63) та ухвали Печерського районного суду м.Києва від 20.04.2021 року у справі №757/46950/20-к взагалі не містять інформації щодо предмету доказування та стосуються інших подій, учасником яких не є відповідачка, а тому не є належними доказами.

Крім того, копії заяв ОСОБА_1 про звернення до Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області від 05.09.2017 року, 15.08.2017 року, 28.08.2017 року, 21.09.2017 року, 04.07.2020 року (т.1, а.с. 170-171, 174-175, 176, 178-180, 182-184), надані до відзиву, також не дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин щодо порушення відповідачкою прав позивача як батька дитини ОСОБА_3 у його вихованні та спілкуванні з ним та невиконання відповідачкою рішення Апеляційного суду Київської області у справі №377/530/16-ц.

На підставі наведеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач намагається піклуватися про сина, дарує йому подарунки, що підтвердила у судовому засіданні дитина ОСОБА_3 , та хоче брати участь у його вихованні.

Проте, поведінка позивача по відношенню до дитини вплинула на ставлення дитини до батька, що було встановлено у судовому засіданні з пояснень відповідачки, представника Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області та Органу опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, свідків ОСОБА_9 ОСОБА_10 , досліджених у судовому засіданні письмових доказів, та підтверджено малолітнім ОСОБА_3 під час заслуховування його думки у судовому засіданні.

Відповідачка надала суду графік відвідування ОСОБА_1 дитини за 2020 рік та від січня до березня 2021 року, у якому зазначено, що позивач приїздив до сина у квітні, травні 2021 року, 01.11.2021 року та 21.03.2021 року (т.1, а.с.201).

У судовому засіданні з показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , заяв позивача до Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області встановлено, що позивач неодноразово викликав за місцем проживання відповідача та дитини ОСОБА_3 наряд поліції, а іноді це відбувалося по декілька разів за вечір. Такі дії позивача негативно впливають на психоемоційний стан дитини ОСОБА_3 , порушують нормальний життєвий устрій інших членів його сім`ї, з якими він проживає, та не можуть сприяти нормальному розвитку дитини, що жодним чином не відповідає його інтересам.

За ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з ч.2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Таким чином, виходячи із системного тлумачення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ст.ст.7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.159 СК України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною його місця проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення.

Суд, заслухавши на виконання вимог ст.171 СК України думку дитини ОСОБА_3 дійшов вірного висновку, що дитина має негативні спогади про обставини його спілкування з батьком, висловив небажання спілкуватися з батьком, пояснюючи це неадекватною та агресивною поведінкою зі сторони батька, його грубими розмовами, погрозами та образами. Водночас, розповів, що батько йому телефонує неодноразово, але він не бажає з ним спілкуватися внаслідок його неадекватної поведінки та грубого до нього відношення. У поведінці дитини судом не встановлено факту стороннього впливу на його думку з цього приводу, а тому ухвалюючи рішення, суд не міг нехтувати думкою та бажаннями дитини.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівномірне виховання батьками.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії.

Встановлені судом обставини, з урахуванням віку дитини ОСОБА_3 , його чуттєво - емоційного зв`язку з родиною, в якій він проживає, забезпечення розвитку дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі суд вірно вважав відсутніми підстави для зміни встановленого Апеляційним судом Київської області від 16 лютого 2017 року у справі №377/530/16-ц порядку участі ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та спілкуванні з ним.

При цьому, вимоги позивача зобов`язати ОСОБА_2 завчасно попереджати про пересування його сина за межі місця проживання, та заборони передавати сина для пересування третім особам не підлягали до задоволення як такі, що не відповідають принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, передбаченому ст.141 СК України.

Також судом вірно зазначено, що позиція сторін в ході судового розгляду свідчить про неможливість на даний час їх нормального конструктивного спілкування між собою та, відповідно, врегулювання спірних питань, що виникли та можуть об`єктивно виникати в процесі виховання дитини шляхом домовленостей між собою.

Зобов`язання одного з батьків здійснювати певні дії перед іншим може стати основою для можливих зловживань сторонами та поглибленню між ними конфлікту, який, безумовно, може позначитися на психоемоційному стані дитини ОСОБА_3 .

Таким чином, подані позивачем докази на підтвердження обґрунтування своїх вимог не підтверджують порушення відповідачем прав ОСОБА_1 щодо його участі у вихованні дитини ОСОБА_3 та спілкуванні з ним, а свідчать лише про наявність особистих неприязних стосунків, які склалися між сторонами.

Про наявність таких стосунків між сторонами зазначено і в постанові Київського апеляційного суду від 23 березня 2021 року у справі за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 на постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2021 року щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності на підставі ч.1 ст.173-2 КУпАП (т.3, а.с.178-181).

З огляду на вищенаведене та виходячи з якнайкращих інтересів дитини ОСОБА_3 суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки в судовому засіданні не встановлено та позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами обставин, які б свідчили про необхідність зміни способу участі ОСОБА_3 у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та спілкуванні з ним, встановленого рішенням Апеляційного суду Київської області від 16 лютого 2017 року у справі №377/530/16-ц, а тому прийшов до правильного висновку щодо необхідності відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну порядку участі у вихованні та спілкуванні з дитиною.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходив з того, що згідно з п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Тому, враховуючи час, затрачений адвокатом Прокопенком О.П. на вивчення та проведення аналізу позовної заяви з додатками, надання консультацій з питань сімейного, цивільно-процесуального законодавства, нормативно - правових актів у сфері сімейних відносин, аналіз наданих документів з питань підготовки адвокатських запитів з метою отримання доказів, що стосуються предмету спору, підготовки відзиву на позовну заяву, клопотання у справі, вивчення та проведення аналізу додатково поданих ОСОБА_1 доказів, документів, отриманих за ухвалою суду згідно клопотань, поданих стороною відповідача, підготовку та представництво інтересів відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні 26.10.2021 року, тривалість якого підтверджена протоколом судового засідання, дійшов вірного висновку, що розмір витрат, пов`язаних з професійною правничою допомогою адвоката, в сумі 5700 гривень є обґрунтованим та підтвердженим належними доказами, і співмірним зі складністю супроводженої ним справи та наданими послугами.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 24 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 31 травня 2022 року.

Головуючий:

Судді: