Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/7091/21
Провадження № 2/711/712/22
17 січня 2022 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді Скляренко В.М.
при секретарі Гладиш О.Ю.
представника позивачки Грушевого Ю.В. ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
Позивачка ОСОБА_2 звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову вказує, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 28.04.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І.П., належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 .
Також, зазначає, що в квартирі за зазначеною вище адресою, окрім неї (позивачки), зареєстрована її донька - ОСОБА_3 , яка після повернення позивачки з-за кордону, разом зі своєю сім`єю виїхала з належної позивачці квартири та стала проживати окремо.
Позивачкою, як власником квартири АДРЕСА_1 , сплачується плата за надані комунальні послуги та здійснюються витрати по утриманню цього житла. Відповідачка ж в даній квартирі не проживає з жовтня 2020 року, її особисті речі в ній відсутні, а також вона не допомагає сплачувати комунальні послуги, які на неї також нараховуються, та не бере участі в інших витратах позивачки по утриманню квартири. Кореспонденцію за даною адресою відповідачка не отримує та взагалі квартирою не цікавиться. Разом з тим, такі дії відповідачки перешкоджають позивачці отримати субсидію.
А тому, просить визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 .
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.11.2021 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Учасникам справи встановлено строк для подачі заяв по суті справи.
В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_2 - адвокат Грушевий Ю.В. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, визнати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, не повідомивши суд про причини неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку - шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання та шляхом розміщення оголошення на веб-порталі «Судова влада України».
Суд ухвалив, справу вирішити за правилами заочного розгляду, передбаченими ст. ст. 280-282 ЦПК України, за відсутності відповідачки ОСОБА_3 , повідомленої у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, яка не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин, не подала відзиву проти позову, та зі згоди представника позивачки щодо такого порядку розгляду справи.
Заслухавши пояснення представника позивачки ОСОБА_2 - адвоката Грушевого Ю.В., пояснення свідка ОСОБА_4 , та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із наступних підстав.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках
Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
В судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_2 являється власником квартири АДРЕСА_1 , що стверджується Договором купівлі-продажу від 28.04.1999 року, посвідченим приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І.П. (а.с. 6).
Також, в судовому засіданні встановлено, що в належній позивачці квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована її дочка - відповідачка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак, остання у вказаному помешканні не проживає більше року та її особисті речі, одяг та речі домашнього вжитку там відсутні. Вказане стверджується актом про відсутність особи за місцем реєстрації від 27.11.2020 року, засвідченим членами комісії комітету самоорганізації населення мікрорайону «Митниця» ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (а.с. 10), та показами свідка ОСОБА_4 , наданими останньою в судовому засіданні (а.с. 42).
Обставин, які б перешкоджали відповідачці ОСОБА_3 у проживанні в квартирі АДРЕСА_1 судом не встановлено.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).
Як зазначено у статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК).
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 389 ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.
Частиною другою ст. 64 ЖК України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Як вказано у Постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 року у справі №6-2931цс16, право користування чужим майном є по суті встановленням сервітуту, у зв`язку з чим його припинення повинно відбуватися з урахуванням вимог статей 405 та 406 ЦК України як правових норм, що регулюють спірні правовідносини щодо користування чужим житлом.
Відповідно до ч 2. ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення право власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення.
Оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 , яка є донькою позивачки, не проживає в квартирі АДРЕСА_1 більше одного року, підстави для збереження за нею жилого приміщення понад один рік відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України відсутні, тому суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_2 та визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 15, 16, 319, 379, 383, 389, 391, 405, 406 ЦК України, ст. ст. 64, 116, 150, 156 ЖК України, ст. ст. 4, 11, 12, 13, 81, 89, 263-266, 273, 280-284 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_3 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, а відповідачем - в той же строк з дня залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Повний текст судового рішення складений 24.01.2022 року.

Головуючий: В.М. Скляренко