Номер провадження 22-ц/804/909/22
Номер провадження 22-ц/804/909/22 Суддя доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Хейло Я.В.,

розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу №219/11353/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 січня 2022 року, ухвалене у складі судді Худіної О.О., -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Артемівського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

В обґрунтування позову вказала, що вона 12.03.1960 року народження, не працює, пенсію за віком не отримує, інших джерел доходів не має, матеріальне становище є вкрай нужденним. Ззазначила, що має повнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який матеріальну допомогу добровільно їй не надає. Син зареєстрований у квартирі, сплачувати за комунальні послуги не допомагає. Вона (позивач) має поганий стан здоров`я та потребує постійного лікування. Відповідач несе службу у Збройних Силах України, не має на утриманні інших осіб, тому має можливість надавати їй матеріальну допомогу. За складних життєвих обставин, знаходячись на межі бідності, не отримавши від дитини ніякої підтримки на прохання про надання допомоги, позивач була вимушена звернутися до суду.

З урахуванням зазначеного позивач просила стягнути на свою користь з відповідача аліменти у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 січня 2022 року позов задоволено частково стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання матері ОСОБА_1 у розмірі 1/6 частини від його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи із 20.10.2021 року і довічно.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на необґрунтованість судового рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, а також неповне з`ясування всіх обставин справи, просив рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 січня 2022 року скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування зазначив, що позивача не можна вважати такою, що має право на отримання аліментів відповідно до ст.202 СК України. Так, позивачу 61 рік, страховий стаж вона має не більше 5 років загалом, право на призначення пенсії за віком остання не набула, отже не може вважатися непрацездатною особою. Позивач, окрім відповідача, має двох доньок, до яких вимоги про сплату аліментів не пред`являє. Нею не доведено перебування у скрутному майновому стані, відсутність заробітку чи доходу, витрат понесених на лікування тощо. Довідка МСЕК про її непрацездатність також відсутня. При цьому сам відповідач має інших утриманців, та стягнення аліментів на утримання матері може створити дисбаланс у їх забезпеченні.

Позивачем відзив на апеляційну скаргу не надано.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У даному випадку вбачається, що справа виникла з правовідносин, що стосуються стягнення аліментів, ціна позову у даній справі є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто справа є такою, що може бути розглянута у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення, з наступних підстав.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_3 , ОСОБА_1 .

Відповідно до паспортних даних ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки наданої амбулаторією 5 КНП «ЦПМД м. Бахмут» ОСОБА_1 спостерігається у сімейного лікаря з діагнозом атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба II ст., потребує лікування та придбання медикаментів.

Згідно довідки від 30.09.2021 року наданої ОСОБА_4 не перебуває на обліку в Бахмутському міському центрі зайнятості як зареєстрована безробітна та допомогу по безробіттю станом на 29.09.2021 року не отримує.

Відповідно до документальної інформації № 1910 від 29.09.2021 року наданої УОГ ГУ Пенсійного фонду України в Донецькій області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 не перебуває на обліку в ГУ ПФУ Донецької області, та не отримує пенсі та інші види виплат.

Згідно довідки № 109и від 29.09.2021 року, наданої УПСЗН Бахмутської міської ради ОСОБА_1 , 1960 року народження, не перебуває на обліку в УПСЗН Бахмутської міської ради Донецької області.

Відповідно до Відомостей з ДРФОПП від 21.09.2021 року відсутні інформація про доходи ОСОБА_1 за 1 квартал 2021 року, у другому кварталі отримала 111,25 гривень, як додаткове благо.

Відповідач ОСОБА_2 , 1992 року народження зареєстрував шлюб із гр. ОСОБА_5 , 1984 року народження (свідоцтво про реєстрацію шлюбу від 28 липня 2021 року).

Згідно наданих копій свідоцтв про народження: ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьками є: ОСОБА_7 , ОСОБА_5 ; ОСОБА_8 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 , батьками є: ОСОБА_7 , ОСОБА_5 ; ОСОБА_9 народився ІНФОРМАЦІЯ_7 , батьками є: ОСОБА_10 , ОСОБА_5 .

Відповідно до копій паспортів: ІНФОРМАЦІЯ_8 народився ОСОБА_11 ; ІНФОРМАЦІЯ_9 народилася ОСОБА_12 ; ІНФОРМАЦІЯ_10 народилася ОСОБА_13 .

Згідно довідки від 22 листопада 2021 року, наданої Головою вуличного комітету будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 , разом із ним проживають: ОСОБА_14 (дружина), ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 (діти дружини).

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_11 .

Згідно довідки про отримання допомоги ОСОБА_15 отримує державну соціальну допомогу дитині померлого годувальника на дітей: ОСОБА_11 , 2007 року народження, ОСОБА_8 , 2010 року народження, ОСОБА_6 , 2015 року народження у розмірі 2781 гривень.

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_14 отримала заробітну плату за основним місцем праці у розмірі 24683,54 копійки за останні шість місяців.

Згідно довідки від 07.12.2021 року ОСОБА_2 при військовій частині НОМЕР_2 отримав грошове забезпечення за період з 01.05.2021 року по 30.11.2021 року в розмірі 66052,36 гривень.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є непрацездатною особою, а саме, особою, що досягла пенсійного віку, має незадовільний стан здоров`я, пенсію, або інші виплати не отримує. При цьому відповідач, який є працездатною особою, має постійний дохід та має змогу надавати матеріальну допомогу непрацездатній матері.

Апеляційний суд не може повністю погодитися з такими висновками з наступних підстав.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до частини першої статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідними умовами для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність наступних обставин: 1) наявність юридичного статусу «дочки», «сина» по відношенню до «батька», «матері» (родинний зв`язок батьків-дітей); 2) повноліття дочки, сина; 3) непрацездатність батьків; 4) потреба батьків у матеріальній допомозі. У разі відсутності хоча б однієї з цих обставин - обов`язок щодо утримання батьків не виникає.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним.

Розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить з того, що фактично відповідач ставить питання про недоведеність позивачем наявності всіх обставин передбачених ст.202 СК України необхідних для задоволення позовних вимог, а зокрема такої обставини як його (позивача) непрацездатність.

При визначенні того, чи є позивач непрацездатною особою, яка має право на отримання аліментів від свого сина, апеляційний суд керується нормами пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний».

Суд виходить з того, що згідно з чинним законодавством непрацездатність пов`язується з пенсійним віком або з інвалідністю. Відповідно до п.б ч.3 ст.37 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», до непрацездатних членів сім`ї закон відносить, зокрема, батька, матір, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього ж закону.

Відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум», до осіб, які втратили працездатність, належать: 1) особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку; 2) особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах; 3) непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку.

Ще одне тлумачення непрацездатної особи в контексті права на утримання одного з подружжя іншим надається у ст.75 СК України: непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Відповідно до Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні», інвалідність це міра втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15 липня 1999 року до осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку.

У свою чергу, п.13 та п.16 ч.1 ст.1 Закону України «Про зайнятість населення» надано визначення поняття «працездатна особа», а саме: це особа віком від 16 років, яка не досягла встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійного віку та проживає на території України і за станом здоров`я здатна до активної трудової діяльності.

Аналізуючи норми діючого законодавства, до осіб які не здатні за станом здоров`я до активної трудової діяльності можна віднести осіб з інвалідністю та осіб, які ще не досягли пенсійного віку, їм не встановлена в законному порядку група інвалідності, однак через тяжку хворобу або каліцтво не здатні до трудової діяльності або з інших причин втратили таку здатність.

Відповідно до Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також особи, яким до досягнення зазначеного пенсійного віку залишилося не більш як півтора року.

Отже, можна зробити висновок, що особа, яка не досягла пенсійного віку та не має юридично встановленого статусу особи з інвалідністю, не страждає на тяжку хворобу або не має каліцтва, не може вважатися не працездатною.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року непрацездатних належать, зокрема особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Умови призначення пенсії за віком регламентуються ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року та залежать, крім того, від наявного страхового стажу особи.

Зокрема, за частиною 1 цієї статті особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, що становить 25 років та більше в залежності від дати набуття права на отримання пенсії. До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення віку від 55 до 60 років (в залежності від дати народження), але при наявності відповідного страхового стажу.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за відповідного наявності страхового стажу, що становить від 15 до 35 років у залежності від дати набуття права на отримання пенсії (частина 2 ст. 26 Закону № 1058IV).

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 65 роки мають особи за відповідного наявності страхового стажу, що становить від 15 до 25 років у залежності від дати набуття права на отримання пенсії (частина 2 ст. 26 Закону № 1058IV).

Таким чином, вбачається, що право на призначення пенсії мають особи, які не тільки досягли певного пенсійного віку, але й мають відповідний страховий стаж. При цьому від розміру страхового стажу залежить вік, з настанням якого особа набуває право на призначення пенсії.

В обґрунтування своїх доводів щодо недоведеності позивачем такої обставини як «непрацездатність», відповідач в апеляційній скарзі (як і в запереченнях проти позову в суді першої інстанції) також зазначає про відсутність у позивача страхового стажу у розмірі, достатньому для отримання права на призначення пенсії за віком.

З матеріалів справи вбачається, що позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 . 60 років їй виповнилося у 2020 році, на момент звернення до суду позивач досягла 61 року. При цьому відповідно до вимог закону, починаючи з 1 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року мають особи за наявності страхового стажу не менше 27 років.

Апеляційний суд звертає увагу, що позивачем не надано відомостей про наявність у неї страхового стажу, який би надавав їй право на отримання пенсії саме при досягненні 60 років. Так, відповідно до документальної інформації № 1910 від 29.09.2021 року наданої УОГ ГУ Пенсійного фонду України в Донецькій області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 не перебуває на обліку в ГУ ПФУ Донецької області. Інформація щодо встановлення позивачу ступеню інвалідності, яка б зумовлювала непрацездатність, також відсутня. Тому висновок суду першої інстанції про непрацездатність позивача не підтверджується відповідними доказами.

Таким чином, позивачем всупереч ч.3 ст.12 ЦПК України, не виконано обов`язок доведення обставини, яка має значення для справи і на яку вона посилається як на підставу своїх вимог.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що довод апеляційної скарги відповідача про відсутність всіх необхідних умов, передбачених ст.202 СК України, для виникнення у нього обов`язку по утриманню позивача, є обґрунтованим. Позивачем в суді не доведено, з наданням належних та допустимих доказів, наявності всіх передбачених законом умов для висновку про обгрунтованість її позовних вимог. Рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів з відповідача на її утримання ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 376 ЦПК України, апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно ч.13 ст.141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

За ч.7 ст.141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Задовольняючі апеляційну скаргу апеляційний суд, з урахуванням вимог ст.141 ЦПК України та того, що позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до п.3 ч.1. ст.5 ЗУ «Про судовий збір», вважає за необхідне компенсувати відповідачу за рахунок держави судовий збір у розмірі 1362 грн.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як справа є малозначною, ціна позову у якій менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 січня 2022 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері - відмовити.

Компенсувати ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1362 (тисяча триста шістдесят дві) грн. за рахунок Держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: