Номер провадження: 22-ц/813/182/22
Справа № 523/5901/20
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М.В.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Поворозко І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Павлишина Юрія Миколайовича на ухвалу Київського районного суду м. Одеси про відмову у задоволенні заяви про компенсацію здійснених судових витрат, пов`язаних з розглядом справи від 12 січня 2021 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

21 квітня 2020 року Акціонерне товариство «Акцент-Банк» звернулось до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором № SAMABWFC1 від 28.01.2019 року у розмірі 21088,64 грн станом на 06.04.2020 року, яка складається з наступного: 10400,00 грн заборгованості за кредитом; 10688,64 грн заборгованості по відсоткам та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102,00 грн (а.с. 2-4).

20 травня 2020 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси позовну заяву Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості передано за підсудністю до Київського районного суду м. Одеси (а.с. 28).

28 грудня 2020 року представник Акціонерного товариства «Акцент-Банк» Шкапенко О.В. надіслав письмову заяву, в якій просив прийняти відмову АТ «А-Банк» від позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості; закрити провадження у справі № 523/5901/20 за позовом АТ «А-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

29 грудня 2020 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси заяву представника Акціонерного товариства «Акцент-Банк» Шкапенка Олександра Віталійовича про відмову від позову та закриття провадження по справі задоволено. Прийнято відмову від позову Акціонерного товариства «Акцент-Банк» та провадження по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості закрито (а.с. 158-160).

11 січня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Павлишин Ю.М. подав до Київського районного суду м. Одеси заяву про компенсацію здійснених судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача (а.с. 165-166).

12 січня 2021 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси у задоволенні письмової заяви представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Павлишина Юрія Миколайовича про компенсацію здійснених судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача, згідно п. 5 ст. 142 ЦПК України відмовлено (а.с. 173-176).

10 лютого 2021 року канцелярією Одеського апеляційного суду було зареєстровано апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павлишина Юрія Миколайовича на ухвалу Київського районного суду м. Одеси про відмову у задоволенні заяви про компенсацію здійснених судових витрат, пов`язаних з розглядом справи від 12 січня 2021 року. Апелянт вважає, що суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі, не вирішив питання про стягнення (розподіл) судових витрат і тому апелянтом було подано заяву про виправлення помилки та компенсацію здійснених судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. Апелянт зазначає, що подаючи до суду відзив на позовну заяву, ним було зазначено вимогу стягнути з АТ «А-Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати та було додано попередній розрахунок судових витрат та витяг з договору правової допомоги. Апелянт вказує, що адвокатом Павлишиним Ю.М. надано правову допомогу ОСОБА_1 яка складає 7800 грн, виконані роботи підтверджуються актом виконаних робіт, та їх часткова оплата у розмірі 2600 грн, а отже, заборгованість ОСОБА_1 складає 5200, апелянт зазначає, що це без врахування апеляційної скарги. Апелянт посилається на норми ст.ст. 137, 141 ЦПК України та зазначає, що законодавством надано право стягувати судові витрати на правничу допомогу, які не тільки сплачені стороною, але й ті, що підлягають сплаті. Стосовно ухвали Київського районного суду м. Одеси від 12 січня 2021 року апелянт зазначає наступне: апелянт коротко виклав обставини справи та вказав, що не погоджується з оскаржуваною ухвалою, вважає її незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню. Апелянт вважає, що суд першої інстанції отримавши заяву про виправлення помилки та компенсацію здійснених судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, повинен був в ухвалі від 12 січня 2021 року виправити помилку в ухвалі Київського районного суду від 29 грудня 2020 року про відмову від позову, яка за своєю суттю є ухвалою про закриття провадження у справі або відмовити у виправленні помилки та ухвалити додаткове рішення про компенсацію здійснених судових витрат або відмовити ухвалити додаткове рішення. На підставі викладених обставин справи, апелянт вважає, що позивач по даній справі вводив суд в оману щодо укладання кредитного договору з ОСОБА_1 , також, що банк необґрунтовано та безпідставно зловживав своїми правами та втрачав процесуальний час, а ОСОБА_1 в свою чергу була змушена нести витрати на правову-правничу допомогу для захисту своїх прав, також, що адвокат ОСОБА_1 був вимушений складати всі процесуальні документи, брати участь у засіданнях, на які банк не з`являвся, у зв`язку з чим необґрунтовані дії позивача по справі спричинили понесення витрат ОСОБА_1 . Апелянт вказує на складений акт прийому-передачі робіт від 10.01.2021 року, в якому міститься інформація про витрачений час та проведену адвокатом роботу. Апелянт вказує, що те, що ОСОБА_1 з причин фінансової неспроможності не змогла повністю сплатити витратити на правничу допомогу, не може бути підставою для відмови у стягненні судових витрат, оскільки, на думку апелянта, вони є обґрунтованими, підтвердженими, достовірними та неминучими. Апелянт вважає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин та фінансового стану обох сторін. Апелянт просить суд поновити строк на подання апеляційної скарги; виправити помилку в ухвалі Київського районного суду м. Одеси від 12.01.2021 року, яка за своєю суттю є ухвалою про відмову ухвалити додаткове рішення та відмовою у внесенні виправлень у рішення; скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12.01.2021 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 7600 грн.

01 липня 2021 року до Одеського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник позивача зазначив, що акт виконаних робіт та квитанції про їх оплату на адресу Банку не надходили, а тому представник позивача вважає, що відповідач (апелянт) не виконав свій обов`язок відповідно до ст. 83 ЦПК, у зв`язку з чим, на думку представника позивача, такі докази не повинні братися судом до уваги. Окрім цього, представник позивача зазначив, що розмір витрат на правову допомогу має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З огляду на це, представник позивача просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а в разі, якщо суд вирішить стягнути з позивача судові витрати, то зменшити їх розмір відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Учасники провадження про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції або про відкладення розгляду справи сторони до суду не подавали.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача та дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що судом не ухвалювалось рішення по справі, тому посилання представника відповідача на те, що суд закриваючи провадження не вирішив питання про стягнення (розподіл) судових витрат, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки приписи ст. 270 ЦПК України в даному випадку не можуть бути застосовані. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що закриття провадження по справі не свідчить про безпідставність і необґрунтованість позову, або зловживанням чи неправильними діями позивача, більш того законом передбачено право позивача на будь-якій стадії відмовитися від позову, а відтак не може бути підставою для визнання дій позивача необґрунтованими по пред`явленню позову у розумінні ч. 5 ст. 142 ЦПК України та ч. 9 ст. 141 ЦПК України. Тому, суд першої інстанції вважав, що заява представника відповідача про компенсацію здійснених судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача, згідно п. 5 ст. 142 ЦПК України не підлягає задоволенню.

Апеляційний суд, частково задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 29 грудня 2020 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси заяву представника Акціонерного товариства «Акцент-Банк» Шкапенка Олександра Віталійовича про відмову від позову та закриття провадження по справі задоволено. Прийнято відмову від позову Акціонерного товариства «Акцент-Банк» та провадження по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості закрито (а.с. 158-160).

11 січня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Павлишин Ю.М. подав до Київського районного суду м. Одеси заяву про компенсацію здійснених судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. В обґрунтування заяви представник відповідача вказував на те, що суд, закриваючи провадження у справі не вирішив питання щодо розподілу судових витрат. Також, представник ОСОБА_1 звернув увагу на те, що вимога щодо стягнення судових витрат з А-Банку на користь відповідачки заявлялася у відзиві на позов, а також до відзиву було додано попередній розрахунок судових витрат та витяг з договору правової допомоги (а.с. 165-166).

Згідно з ч. 3 ст. 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача.

Відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо:

1) справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства;

2) відсутній предмет спору;

3) набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами;

4) позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом;

5) сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом;

6) суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 186 цього Кодексу;

7) настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва;

8) після відкриття провадження у справі між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Відповідно до пункту 38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення всіх понесених ним у справі витрат з відповідача. Визнання відповідачем позову не є підставою для звільнення його від сплати судових витрат.

Якщо сторони під час укладення мирової угоди не передбачили порядку розподілу судових витрат, кожна сторона у справі несе половину судових витрат.

В інших випадках закриття провадження у справі, а також у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. Розмір відшкодування доводить відповідач. При цьому саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача.

Таким чином, відмова позивача від позову є окремою підставою для закриття провадження у справі, а отже компенсація здійснених відповідачем витрат регулюється ч. 3 ст. 142 ЦПК України. В інших випадках (п.п. 1, 2, 3, 6, 7, 8 ч. 1 ст. 255 ЦПК України) підлягає застосуванню ч. 5 ст. 142 ЦПК України.

Тобто, оскільки Банк відмовився від позову і така відмова була прийнята судом, при цьому відмова від позову не пов`язана із задоволенням позовних вимог відповідачем, то питання щодо компенсації судових витрат, понесених відповідачем, підлягало розгляду в порядку ч. 3 ст. 142 ЦПК України.

Однак, представник відповідача у заяві про компенсацію судових витрат посилався на ч. 5 ст. 142 ЦПК України та аргументував це тим, що відповідачка не визнає позов та вважає дії позивача необґрунтованими.

З матеріалів справи вбачається, що представником відповідача заявлялися клопотання щодо виклику та допиту свідків, щодо витребування доказів, щодо проведення судової почеркознавчої експертизи, а також щодо проведення судової портретної експертизи.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2020 року клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Павлишина Ю.М. про витребування доказів задоволено частково. Вирішено зобов`язати позивача Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (49074, м. Дніпро, вул. Батумська 11) надати до суду наступні документи:

- оригінал кредитного договору N SAMABWFC1 від 28.01.2019 року у вигляді Анкети-заяви про приєднання ОСОБА_1 до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку;

- оригінали фото та/або відео та/або іншої фіксації, яка здійснена АТ «А-Банк» та підтверджує факт надання АТ «А-Банк» кредитної картки та коштів ОСОБА_1 за кредитним договором №SAMABWFC1 від 28.01.2019 року у відділенні та/або банкоматі (платіжному терміналі)АТ «А-Банк» або у інший спосіб;

- письмову інформацію про номер кредитної картки, яку було надано ОСОБА_1 , в якому відділенні АТ «А-Банк» та за якою адресою ОСОБА_1 було заповнено Анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг АТ «А-Банк», підписано паспорт споживчого кредиту та надано особистий паспорт та РНОКПП з метою укладання кредитного договору №SAMABWFC1 від 28.01.2019 року між банком та ОСОБА_1 ;

- у який час дня ОСОБА_1 було 28.01.2019 року заповнено та підписано Анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг АТ «А-Банк», підписано паспорт споживчого кредиту;

- у який день та час дня кредитний договір №SAMABWFC1 від 28.01.2019 року укладений між АТ «А-Банк» та ОСОБА_1 було внесено у комп`ютерно-облікову систему бухгалтерського обліку банку та базу договорів з клієнтами АТ «А-Банк»;

- надати відомості щодо отримання/використання ОСОБА_1 доступу до системи клієнт-банк/інтернет, клієнт-банк;

- чи перевірялася інформація про шахрайські дії, про які було повідомлено ОСОБА_1 співробітникам АТ «А-Банк» щодо заповнення Анкети-заяви про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг АТ «А-Банк», підписання паспорту споживчого кредиту та укладання кредитного договору №SAMABWFC1 від 28.01.2019 року між банком та ОСОБА_1 ;

- які результати перевірки АТ «А-Банк» інформації, яка подана 26.06.2020 року ОСОБА_1 менеджеру АТ «А-Банк», спеціалісту з обслуговування клієнтів, адреса: 65096, м. Одеса, вул. Ак. Корольова, 75) шляхом реєстрації заявки №548046 для ідентифікації особи та заявки №547980 про факт шахрайства;

- які результати ідентифікації ОСОБА_1 співробітниками АТ «А-Банк».

В решті вимог клопотання - відмовлено.

Копію ухвали направлено Акціонерному товариству «Акцент-Банк» (49075,м. Дніпро, вул. Батумська, буд. 11) для виконання.

Однак, позивач дану ухвалу не виконав, вказані відомості до суду не надав, пояснення з приводу неможливості подання зазначених в ухвалі доказів до суду першої інстанції не надходили. Після чого представником позивача було подано заяву про відмову від позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Наявні матеріали справи свідчать про спростування представником відповідача наявності заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, а також підтверджують обсяг проведених адвокатом робіт (наданих відповідачці послуг).

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає вимоги представника заявника (відповідача) щодо компенсації судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, обґрунтованими, а отже, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо відмови у задоволенні заяви.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , окрім скасування оскаржуваної ухвали, просив також ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги щодо компенсації судових витрат.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Таким чином, питання про прийняття додаткового судового рішення не може вирішуватися апеляційним судом, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Разом з тим, апеляційний суд вважає за потрібне зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія А, №303-А, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо відсутності підстав для задоволення заяви про компенсацію судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, які були понесені відповідачем, апеляційний суд на підставі ст. 379 ЦПК України, частково задовольняючи апеляційну скаргу, скасовує ухвалу Київського районного суду м. Одеси про відмову у задоволенні заяви про компенсацію здійснених судових витрат, пов`язаних з розглядом справи від 12 січня 2021 року та направляє заяву про ухвалення додаткового рішення для продовження розгляду до Київського районного суду м. Одеси.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павлишина Юрія Миколайовича - задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12 січня 2021 року - скасувати, заяву про ухвалення додаткового рішення направити до Київського районного суду м. Одеси для продовження розгляду.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її підписання та подальшому оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький