П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2022 року

м. Рівне

Справа № 2-4328/10

Провадження № 22-ц/4815/68/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Боймиструка С. В., Шимківа С. С.

секретар судового засідання Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторінг Україна»,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 червня 2010 року у складі судді Денисюка П. Д., ухвалене в м. Рівне, час та складання повного тексту не вказано,

в с т а н о в и в :

Заочним рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 червня 2010 року позов ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» 212555 гривень 48 копійок заборгованості за кредитним договором №CL-P00/024/2008 від 07 липня 2008 року. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «ОТП Банк» 172268 гривень 22 копійки заборгованості за кредитним договором №CL-P00/141/2008 від 10 жовтня 2008 року. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «ОТП Банк» 1700 гривень в рахунок відшкодування державного мита та 120 гривень в рахунок відшкодування витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

Ухвалою Рівненського міського суду від 23 06.2021 року заяву ОСОБА_3 ) про перегляд заочного рішення у справі за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитними договорами №CL-P00/024/2008 від 07 липня 2008 року та №CL-P00/141/2008 від 10 жовтня 2008 року залишено без задоволення.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_5 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що при винесенні оскаржуваного заочного рішення суд першої інстанції не врахував умови п. 4.1 Договору поруки, де зазначено, що договір набирає чинності з дня його підписання і діє до повного виконання боргових зобов`язань позичальника. Тобто, договором поруки не встановлено строку в розумінні ст. 251 ЦК України, яка визначає, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. В позові банк вказує, що 20.05.2009 року направив боржнику вимогу про дострокове повернення усієї суми кредиту протягом тридцяти днів. Тобто кредитор змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором і такий строк настав 20.06.2009 року. Верховний Суд у своїй практиці неодноразово звертав увагу, що пред`явлення вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. При розгляді справи суд не застосував положення ч. 4 ст. 559 ЦК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення. Рішення суду суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 20.08.2018 року у справі № 2-1169/11. З наведених міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення боргу з поручителя ОСОБА_4 , а також стягнути з позивача на свою користь судовий збір за подання апеляційної скарги.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено: 07 липня 2008 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (перейменовано на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»), укладено кредитний договір №CL-P00/024/2008, згідно з яким банк надав позичальнику кредит в сумі 177 500 гривень на придбання автомобіля марки «Hyundai Santa Fe» зі строком повернення 06 липня 2015 року. За умовами договору позичальник за користування кредитом зобов`язаний сплатити банку відповідну плату. Порядок та ставки нарахування процентів за кредитом визначені у п.1.4.1 кредитного договору. Зокрема, умовами передбачено, що для розрахунку відсотків за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого відсотку у розмірі 4,49 % річних та «FIDR», визначення якого викладено в кредитному договорі та вказано як процентну ставку по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в АТ «ОТП Банк» на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів банку ставка «FIDR» може змінюватись банком у порядку, передбаченому кредитним договором.

10 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» (перейменовано на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк») було укладено кредитний договір №CL-P00/141/2008, згідно з яким банк надав позичальнику кредит в сумі 20000 доларів США зі строком повернення 05 жовтня 2023 року.Згідно з п.3 кредитного договору від 10 жовтня 2008 року, за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплатити банку відповідну плату. За п. 3 цього договору сторони домовились, що для розрахунку відсотків за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого відсотку у розмірі 4,49 % річних та «FIDR», визначення якого викладено в кредитному договорі та вказано як процентну ставку по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в АТ «ОТП Банк» на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів банку ставка «FIDR» може змінюватись банком у порядку, передбаченому кредитним договором.

Для забезпечення виконання кредитного договору від 10 жовтня 2008 року №CL-P00/141/2008, між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 був укладений договір поруки № 5К-Р00/141/2008, згідно якого поручитель поручитель ОСОБА_4 взяла зобов`язання відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором в повному обсязі.

Правовідносини у даному спорі виникли у зв`язку з невиконанням відповідачем зобовязаннь за кредитними договорами №CL-P00/024/2008 від 07 липня 2008 року та №CL-P00/141/2008 від 10 жовтня 2008 року щодо повернення кредиту та сплати процентів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що неналежне виконання зобов`язання за кредитними договорами позичальником ОСОБА_1 доведено належними доказами, а тому кредитна заборгованість, відсотки за користування та нарахована пеня підлягає стягненню на користь банку. В силу вимог ст.ст.553, 554 Цивільного кодексу України, з поручителя ОСОБА_4 , яка поручилась за належне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором №CL-P00/141/2008 від 10 жовтня 2008 року, борг за цим договором підлягає солідарному стягненню з позичальника та поручителя.

Рішення в частині стягнення боргу з ОСОБА_1 в апеляційному порядку не оскаржено.

ОСОБА_3 , оскаржуючи рішення суду в частині стягнення з неї, як поручителя, боргу за кредитним договором №CL-P00/141/2008 від 10 жовтня 2008 року, вказує на те, що у зв`язку з пред`явлення кредитором вимоги до позичальника про дострокове повернення всієї суми кредиту, банк змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому, банк, на підставі ч. 4 ст. 599 ЦК України, мав право протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання пред`явити позовну вимогу до поручителя. Початок такого шестимісячного строку, на думку апелянта, настав через тридцять днів з моменту відправлення банком вимоги, тобто 20.06.2009 року, і закінчився 20 грудня 2009 року, а банк з позовом звернувся у лютому 2010 року. Суд не застосували до спірних правовідносин частину четверту статті 559 ЦК України, відповідно до якої порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Сплив вказаного строку зумовлює припинення зобов`язань поручителя, а отже, і відмову в задоволенні позову в частині солідарного стягнення заборгованості з поручителя.

Такі аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків оскаржуваного рішення, оскільки не ґрунтуються на належних доказах.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення/невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК Украни за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Вищезазначений висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком у справі № 6-53цс14 і не вбачає підстав для відступлення від нього.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що ЗАТ «ОТП Банк» направляв ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення всієї суми боргу за кредитним договором №CL-P00/141/2008 від 10 жовтня 2008 року.

Досудову вимогу про дострокове повернення боргу за кредитним договором №CL-P00/141/2008 від 10 жовтня 2008 року банк направив поручителю ОСОБА_4 20.08.2009 року. В абзаці 5 Досудової вимоги вказано, що Банк вимагає від поручителя дострокового виконання зобов`язань Боржника перед банком за кредитним договором в повному обсязі, та пропонує на протязі 3-х днів з моменті отримання вимоги сплатити прострочені платежі.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_3 пояснив, що його довірителька такої вимоги від банку на отримувала.

У своїй позовній заяві банк вказує, що вимогу про дострокове повернення всієї суми боргу за кредитним договором №CL-P00/141/2008 від 10 жовтня 2008 року направляв боржнику 20.05.2009 року за вихідним № 22-2/83036. У даній вимозі банку встановлювався строк повернення усієї суми кредиту на протязі 30 днів з моменту отримання вимоги.

Пред`явлена банком вимога про повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним є зміною строку виконання основного зобов`язання, однак така зміна строку пов`язана із датою отримання позичальником вимоги про дострокове повернення боргу.

Матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_1 вимоги про дострокове повернення кредиту і таких доказів до апеляційної скарги не долучено. Представник апелянта зазначає, що вимогу, направлену 20.08.2009 року, поручитель не отримувала.

На думку апеляційного суду аргументи апеляційної скарги про те, що перебіг шестимісячного строку, який надає банку право на звернення з позовом до суду після закінчення строку виконання основного зобов`язання, почався 20.06.2009 року і закінчився 20 грудня 2009 року, не підтверджено жодними доказами. А тому, мотиви, наведені в апеляційній скарзі не спростовують законність рішення суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про його незаконність.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

За таких обставин, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення..

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 червня 2010 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 січня 2022 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Шимків С. С.