Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.05.2022 Справа №607/20158/21

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: головуючого судді Дзюбича В.Л., за участю секретаря судового засідання Кочмар С.М., представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Купенка М.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» про визнання недійсним пункту 1.4 договору №717088809 від 12.03.2020 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Купенко М.С., звернулась до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», у якому просить визнати недійсним пункт 1.4 договору №717088809 від 12 березня 2020 року (далі - Договір), укладений між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 ; стягнути з відповідача в її користь витрати на правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 13 березня 2020 року між нею та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було укладено договір №717088809, на підставі якого позивач отримала від відповідача позику. За умовами пункту 1.3 Договору на період строку, визначеного п.1.2, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за дисконтною процентною ставкою в розмірі 1.7 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом. У випадку користування кредитом понад строк, встановлений пунктом 1.2 договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною процентною ставкою скасовуються і до взаємовідносин між сторонами застосовується базова процентна ставка в розмірі 1.70 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом, відповідно до чого позичальник зобов`язується сплатити товариству різницю між фактично сплаченими процентами за дисконтною та нарахованою базовою процентними ставками за весь строк користування кредитом (від дати отримання кредиту до фактичної дати його повернення). Згідно пункту 4.3 Договору сторони погоджуються, що проценти, нараховані після закінчення строку надання кредиту, визначеного в п.1.2 цього Договору, є процентами в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України.

Ознайомившись зі змістом договору, позивач вважає його недійсним, оскільки відповідачем при укладенні кредитного договору були порушені права позивача, як споживача згідно з нормами Закону України "Про захист прав споживачів", Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Зокрема, встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання зобов`язань за договором, у розмірі 622,2% річних, є несправедливими умовами та такими, що суперечать принципу розумності та добросовісності. Також вважає, що положення пункту 4.16 Договору, яким передбачено отримання кредиту позивачем не на споживчі цілі, спрямовано на обмеження його прав відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів».

Вважає, що фінансовою установою не було надано всієї необхідної інформації стосовно кредиту, тому вона як особа, яка не володіє достатнім рівнем фінансових та правових знань, не мала можливості оцінити сукупну вартість послуг та доцільність укладання Договору на зазначених у ньому умовах. В результаті, відповідач замість встановлених ч.2 ст.625 ЦК України 3% річних, включив в договір складну та незрозумілу для звичайного громадянина конструкцію нарахування процентів за ст.625 ЦК України за такою ж ставкою, за якою надано кредит, тому відповідач отримав правову можливість отримувати з іншої сторони проценти за річною ставкою 622,2% річних, що призводить до значного збільшення вартості отриманих послуг та збагачення кредитора за рахунок клієнта. Вважає, що вищевикладені обставини в сукупності є підставою для визнання п.1.4 кредитного договору недійсним.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 листопада 2022 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження.

01 лютого 2022 року представник ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» в особі Стародуб І.В. подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що п.1.4 Договору містить відомості про нарахування процентів за користування позикою, що не є відповідальністю за невиконання умов договору. Таким чином позивач не вірно тлумачить поняття проценти за договором та компенсація (відповідальність) за порушення зобов`язання. Договір містить умови про дисконтну (зменшену) та базову (звичайну) проценту ставку. У випадку, якщо позичальник сплачує грошові зобов`язання за кредитним договором належним чином у строк обумовлений договором, він користується зменшеною процентною ставкою, у випадку якщо позичальник не виконує зобов`язання у належний строк, пільгова дисконтна процентна ставка вже не застосовується, а сплачується звичайна. Це означає, що ставка 1.7% є процентами у відповідності до ст.1048 ЦК України та не є компенсацією. Відповідно до п.4.3 Договору, сторони погодились, що проценти нараховані після закінчення строку надання кредиту, визначеного п.1.2 Договору, є процентами в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України, однак п.1.4 Договору не встановлює вимог щодо нарахування процентів після закінчення строку договору. Усі нарахування відбуваються в межах строку, визначеного п.1.2 Договору.

Також умови договору не містять положень, які б суперечили ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції).

При цьому, сторони узгодили розмір кредиту, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі позивача для укладання Договору. Позивач протягом тривалого періоду часу користувався послугами та кредитними грошовими коштами Фінансової установи, факт отримання грошових коштів не заперечує. Крім того, станом на 30 квітня 2021 року заборгованість за Договором - відсутня, що свідчить про те, що відповідач виконала умови Договору належним чином. При цьому зазначає, що позивач ОСОБА_1 є постійним клієнтом ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Тобто позивач, маючи вже достатній досвід щодо укладення договорів, усвідомлювала та розуміла умови Договору, тому її доводи про неможливість оцінити умови Договору та про недостатність рівня знань для здійснення належної оцінки таких умов не відповідають дійсності.

Позивач ОСОБА_1 подала до суду відповідь на відзив, у якому зазначила, що за змістом ч.2 ст.625 ЦК України, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника. При цьому, положення п.1.4 Договору є несправедливими, оскільки кредитор збільшив встановлений ст.625 ЦК України розмір процентів у 200 разів. Відповідач реалізував правову можливість нараховувати клієнту процентів після строку кредитування за такою ж високою ставкою, як і протягом строку кредитування, шляхом визначення у п.1.4 Договору процентів за ст.625 ЦК України за ставкою 620,5% річних, з метою отримання надприбутку. У звязку з наведеним, позивач несе майнові втрати, оскільки згідно п.1.4. Договору ним сплачено на користь кредитора 1857,25 грн. процентів після закінчення строку кредитування. Також вважає безпідставними посилання представника відповідача на практику апеляційних та судів першої інстанції, оскільки згідно ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

25 січня 2022 року до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, у якому представник відповідача зазначає, що спірний Договір укладено із додержанням принципу свободи договору, позивач не був під впливом тяжких обставин та усвідомлював свої дії, погодився на укладання Договору саме такого змісту, підписавши його. Умова пункту 1.4 Договору була відома позивачу до його підписання, про що свідчить неодноразове укладання позивачем договорів позики. Нарахування згідно п. 1.4 Договору відбувається виключно у випадку, коли позивач виявить бажання продовжити користуватись коштами, при цьому розмір відсотків за базовою ставкою, дорівнює відсоткам за дисконтною.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 січня 2022 року протокольної форми закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась. Її представник - адвокат Купенко М.С. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» в судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений належним чином про час, дату та місце судового засідання. Від представника відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, у задоволенні позову просить відмовити.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, заслухавши пояснення учасників справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10 серпня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено договір № 717088809, відповідно до умов якого, фінансова установа зобов`язалась надати позичальнику грошові кошти у сумі 5750,00 грн. на умовах строковості, зворотності та платності, а позивач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно п.1.3, п.1.4 або п.1.5 Договору.

Відповідно до пункту 1.2 договору кредит надається строком на тридцять днів.

Згідно з пункту 1.3 договору, на період строку, визначеного пунктом 1.2 договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за дисконтною процентною ставкою у розмірі 1,70 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом.

У пункті 1.4 Договору зазначено, у випадку користування кредитом понад строк, встановлений пунктом 1.2 договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною процентною ставкою скасовуються і до взаємовідносин між сторонами застосовується базова процентна ставка в розмірі 1,70 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом, відповідно до чого позичальник зобов`язується сплатити товариству різницю між фактично сплаченими процентами за дисконтною та нарахованою базовою процентними ставками за весь строк користування кредитом (від дати отримання кредиту до фактичної дати його повернення).

Детальний розрахунок сукупної вартості кредиту за дисконтною ставкою та термін платежу згідно строку передбаченого п.1.2 Договору, зазначено в графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору (пункт 1.7 договору).

Згідно графіку розрахунків до кредитного договору №717088809 від 12 березня 2020 року, погодженого сторонами (додаток № 1 до договору), сукупна вартість кредиту за дисконтною ставкою складає 151,00 % від суми кредиту (у процентному вираженні) або 8682,50 грн. та включає в себе: проценти за користування кредитом у розмірі 51,00% від суми кредиту (у процентному вираженні) або 2932,50 грн., суму кредиту 5750 грн. Термін платежу - 11 квітня 2020 року.

У відповідності до п. 4.3 договору сторони погоджуються, що проценти, нараховані після закінчення строку дії цього Договору (після 90 дня від дати закінчення дисконтного періоду) чи його дострокового розірвання, у розмірі визначеному в п. 1.2. договору, є процентами за користування грошовими коштами в розумінні ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

З врахуванням положень п. 1.3, 1.4, 1.5 договору, позичальник сплачує проценти за користування кредитом за фактичний час користування кредитом з розрахунку 622,20відсотків річних за дисконтною ставкою або 622,20 відсотків річних за базовою ставкою (пункт 4.4 договору).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Положення статті 627 ЦК України та статті 6 цього Кодексу визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зі змісту оспорюваного кредитного договору № 717088809 від 12 березня 2020 року вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Позичальник ОСОБА_1 погодилася на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить її підпис.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як встановлено у ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

В свою чергу, права й інтереси кредитодавця у правовідносинах з позичальником після розірвання кредитного договору забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12).

У статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» також зазначено, щодо договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Згідно ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів»).

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті3, частина третя статті509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пунктів 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору.

У постанові від 23 травня 2018 року по справі №910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду, частково задовольняючи позов про стягнення 3% річних, нарахованих згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України, дійшла правового висновку про те, що положеннями частини 1 статті 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Згідно з пунктом 6.23 вищезазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі №910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому у пункті 6.20 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Таким чином у справі №910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому у першому випадку проценти кваліфіковано саме в якості плати за правомірне користування чужими грошовими коштами, що врегульовано ч.1 ст.1048 ЦК України, а не ч.2 ст.625 ЦК України.

Зі змісту договору вбачається, що він містить умови про дисконтну (зменшену) та базову (звичайну) проценту ставку. Договором передбачено, що у випадку, якщо позичальник сплачує грошові зобов`язання за кредитним договором належним чином у строк обумовлений договором, він користується зменшеною процентною ставкою, у випадку якщо позичальник користується кредитом понад строк, пільгова дисконтна процентна ставка вже не застосовується, а сплачується звичайна.

Таким чином, пунктом 1.4 Договору передбачено умови про нарахування процентів за користування позикою понад строк, встановлений п.1.2 (30 днів), що не є відповідальністю за невиконання умов договору. Таким чином, передбачена у вказаному пункті ставка 1,70 % не є штрафною санкцією чи пенею згідно ч.2 ст.625 ЦК України.

Виходячи з вищевикладеного, передбачені п. 1.4. договору відсотки є відсотками за користування кредитними коштами у відповідності до ч.1 ст.1048 ЦК України, а не відповідальністю за порушення умов зобов`язання, і його умови не порушують чинного законодавства.

При цьому, відповідальність за порушення умов спірного Договору передбачена окремим розділом 3, а саме, у пункті 3.3 передбачено, що у разі порушення позичальником своїх зобов`язань щодо погашення суми кредиту або процентів за користування ним, позикодавець має право нараховувати пеню у розмірі 1,3% від залишку суми кредиту за кожний день прострочення заборгованості.

Також суд відхиляє доводи позивача про те, що умови кредитного договору №717088809 від 12 березня 2020 року є несправедливими, так як сума компенсації за порушення позичальником виконання зобов`язань щодо погашення суми кредиту та/або процентів становить більше 50%, оскільки кредит надавався позивачу на строк до тридцяти днів, місячна відсоткова ставка за користування кредитними коштами була відома в момент укладення договору, в той час як обраховувати та застосовувати річну ставку у кредитора не було підстав, виходячи з незначного строку кредитування.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що договір, укладений між сторонами, є несправедливим, оскільки при підписанні даного договору позивач ознайомилась та погодилась з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність у ньому несправедливих умов, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за договором зобов`язань.

Доводи позивача про те, що спірний кредитний договір укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», так як перед його укладенням позичальнику не було повідомлено в письмовому вигляді про кредитні умови, суд вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Укладаючи кредитний договір, позивач усвідомлювала та підтвердила, що умови договору для неї зрозумілі, справедливі та відповідають її інтересам, додаткових вимог щодо його умов не заявляла та в подальшому виконувала ці умови, тобто погодилась на їх укладання саме на тих умовах, що передбачені вказаним договором.

Так, в пункті 4.16 кредитного договору, підписаного позивачем ОСОБА_1 , прямо зазначено, що позичальник підтверджує отримання від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до укладення Договору інформацію, вимоги надання якої передбачені в законодавстві України (у тому числі інформацію, надання якої передбачено ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Окрім того, в п. 4.4 Договору міститься інформація про розрахунок відсотків базової процентної ставки в річному еквіваленті.

Також, суд звертає увагу, що, згідно п. 4.1 Договору, його невід`ємною частиною є «Правила надання грошових коштів у кредит Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога». Уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися Правил, текст яких розміщений на сайті Позичальника: ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Виконання сторонами договору істотних умов, неодноразове укладання договорів позики позивачем, а також повернення боргу свідчить про те, що ОСОБА_1 була ознайомлена з умовами кредитування, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору.

Інших переконливих та істотних доводів щодо несправедливості умов спірного договору, існування суттєвого дисбалансу між договірними правами і обов`язками сторін на шкоду споживачеві, останнім не наведено.

Крім того, Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами.

Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання копії примірника договору не скористалась.

В ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору № 717088809 вимогам законодавства та про несправедливість його умов, при цьому доводи ОСОБА_1 про нечесну підприємницьку практику ґрунтуються виключно на її поясненнях і спростовуються самим змістом договору.

У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Переконливих та істотних доводів щодо несправедливості та суперечливості умов кредитного договору, існування суттєвого дисбалансу між договірними правами і обов`язками сторін на шкоду споживачеві, позивачем не наведено.

Враховуючи наведене, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що підстави для визнання п. 1.4. договору № 717088809 недійсним відсутні, тому позов до задоволення не підлягає.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 19, 81, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 6, 15, 16, 203, 215, 628, 638, 640, 642, 651, 1054 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів»,ЗакономУкраїни «Про споживче кредитування» суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» про визнання недійсним пункту 1.4 договору №717088809 від 12.03.2020 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 - відмовити.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 .

Відповідач: товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», адреса: 01015, м. Київ, вул.. Лейпцизька, буд. 15Б, пов. 1, .

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич