Житомирський апеляційний суд
Категорія 27 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря судового засідання Кузьменко А.О.

з участю представника боржника

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 11 листопада 2021 року, постановлену під головуванням судді Маслак В.П.

у цивільній справі № 295/11672/18 за поданням приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Волкової Євгенії Олегівни про звернення стягнення на незареєстроване нерухоме майно боржника, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року приватний виконавець виконавчого округу Житомирської області Волкова Євгенія Олегівна звернулася до суду з поданням. Просила звернути стягнення на нерухоме майно боржника - ОСОБА_1 , право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судового рішення, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . В обґрунтування поданого подання зазначала, що у неї на виконанні перебуває виконавче провадження ВП № 65568390 відносно примусового виконання виконавчого листа № 295/11672/18 від 11.05.2019р., виданого Корольовським районним судом м.Житомира про стягнення в солідарному порядку зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" заборгованості за кредитним договором МL-J01/012/2007 від 27.12.2007р., яка становить 90 744,16 дол. США, що еквівалентно 2 527 515,23 грн. За вказаним виконавчим документом боржником є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 . Відповідно до договору іпотеки №PML-J01/012/2007 від 26.12.2007р., укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за кредитним договором отримати задоволення за рахунок заставного майна, предмета іпотеки. Відповідно до п.1 договору предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 . Відповідно до п.3.1. договору іпотеки кватира №118 належить іпотекодавцю (боржнику) на підставі та на умовах договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного між боржником та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ширяєвою О.В. 26.12.2007р. за №5973. На підставі вказаних документів боржник є власником нерухомого майна та може провести його державну реєстрацію, однак вказаних заходів не вчиняє, що унеможливлює звернення стягнення на нього. З огляду на викладене та у зв`язку з тим, що боржник ухиляється від його виконання та, що виконати рішення суду іншим шляхом на даний час не представляється можливим, просила подання задовольнити.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 11 листопада 2021 року подання приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Волкової Євгенії Олегівни - задоволено. Звернуто стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказану ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволенні подання відмовити. Судові витрати покласти на позивача. На думку апелянта, ухвала суду першої інстанції незаконна та необґрунтована, постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема вказує, що згідно норм Закону України «Про виконавче провадження» боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу, а черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. 09.09.2021 року апелянт із повідомленням -вимогою про належне виконання зобов`язання перед кредитором звернувся вже до приватного виконавця, надавши всі підтверджуючі документи - простий вексель. Проте, на думку апелянта, знаючи про факт фактичного виконання зобов`язання, приватний виконавець звернулася із поданням про звернення стягнення на нерухоме майно та на підставі ст.ст.545,613 ЦК України надала суду недостовірні дані про обставини справи. Зазначає, що законний векселедержатель не зобов`язаний доводити наявність і дійсність своїх прав за векселем, вони вважаються наявними і дійсними.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 20 листопада 2018 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором МL-J01/012/2007 від 27.12.2007 року, яка становить 90 744,16 дол. США, що еквівалентно 2 527 515 (два мільйони п`ятсот двадцять сім тисяч п`ятсот п`ятнадцять) грн. 23 коп.). Стягнуто в дольовому порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судовий збір в розмірі - 18 956 (вісімнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят шість) грн. 37 коп. з кожного.

На виконання рішення суду у справі видано виконавчі листи.

Згідно виконавчого листа №1 від 11.05.2019р., виданого Корольовським районним судом м. Житомира, вирішено стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором МL-J01/012/2007 від 27.12.2007 року, яка становить 90 744,16 дол. США, що еквівалентно 2 527 515,23 грн.

З матеріалів цивільної справи №295/11672/18 (пров.№2/296/1316/19) вбачається, що кредитний договір №МL-J01/012/2007, за яким рішенням суду від 20.11.2018р. стягнуто заборгованість, укладено між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 25.12.2007р.

На виконанні у приватного виконавця Волкової Є.О. перебуває виконавче провадження ВП № 65568390 відносно примусового виконання виконавчого листа №295/11672/18 від 11.05.2019р., виданого Корольовським районним судом м.Житомира про стягнення в солідарному порядку зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" заборгованості за кредитним договором МL-J01/012/2007 від 27.12.2007р., яка становить 90 744,16 дол. США, що еквівалентно 2 527 515,23 грн.

25.05.2021р. приватним виконавцем розпочато виконавче провадження ВП №65568390, шляхом винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, копія якої була направлена боржнику.

З матеріалів справи вбачається, що в ході проведення виконавчих дій за виконавчим провадженням приватним виконавцем були проведені дії, направлені на виявлення майна боржника у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», а саме: надісланий запит до Державної фіскальної служби України та Пенсійного фонду України, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.

Так, відповідно до відповіді на запит приватного виконавця Волкової Є.О. за ОСОБА_1 відкриті рахунки в філії АТ «Укрексімбанк» в м. Житомирі. Залишок коштів на рахунку - 0,00 грн.

Постановами приватного виконавця від 08.07.2021 року накладено арешт на грошові кошти боржника та на майно боржника.

Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на 06.07.2021р. відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 відсутні. Разом з тим реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна містить інформацію про іпотеку: об`єкт обтяження - квартира АДРЕСА_1 ; іпотекодавець - ОСОБА_1 ; іпотекодержатель - ТОВ "ОТП Факторинг Україна".

Задовольняючи подання приватного виконавця, судом враховано, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6,13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За змістом ч.10 ст.440 ЦПК України судом вирішується питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку.

Виконанням рішення суду завершується процес захисту суб`єктивних майнових та особистих немайнових прав громадян.

Судові гарантії законності виконавчого провадження та захисту прав його учасників полягають у тому, що до юрисдикції суду віднесено вирішення низки питань, які мають значення для виконання рішень суду та інших юрисдикційних органів, зокрема, таким є питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини 1 статті 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Статтею 10 Закону встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частин 1,2 статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 1 статті 48 Закону встановлено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Згідно частин 1,4 статті 50 Закону у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Відповідно до частини 10 статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Законодавець у вказаній нормі чітко визначив умову, за якої суд вирішує питання звернення стягнення на нерухоме майно боржника, це відсутність реєстрації права власності в установленому законом порядку як юридичного факту.

Крім цього, в постанові Верховного Суду від 16.03.2020 (справа №5023/197/12) зазначено, що звертаючись з відповідною заявою, державний виконавець (приватний виконавець) повинен надати докази на підтвердження того, що вказане право власності на нерухоме майно належить боржнику, але не зареєстроване в установленому законом порядку.

В даному випадку з матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу №16497 від 27.10.2006р., посвідченого приватним нотаріусом Сєтаком В.Я., власником квартири АДРЕСА_1 , була ОСОБА_4 . Наведене підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради (а.с.17).

Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 26.12.2007р. ОСОБА_1 купив (прийняв у власність) належну на праві приватної власності ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.21).

Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ширяєвою О.В. 26.12.2007р. за №5973.

Витяг №5242610 з державного реєстру правочинів підтверджує, що набувачем нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , став ОСОБА_1 (а.с.22).

На підставі вказаних документів боржник є власником нерухомого майна.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на зазначене слід застосовувати положення актів законодавства, чинних на момент укладення правочинів щодо нерухомого майна.

Згідно частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

За правилами ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ( в редакції на час укладення правочинів) речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав є публічною, здійснюється місцевим органом державної реєстрації прав, який зобов`язаний надавати інформацію про зареєстровані речові права та їх обмеження в порядку, встановленому законом.

Статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що з 01 січня 2013 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно, офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав на нерухоме майно, здійснюється шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Відповідно до п.5 розділу V Прикінцевих Положень Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація об`єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , належить боржнику ОСОБА_1 на підставі та на умовах договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного між боржником та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ширяєвою О.В. 26.12.2007р. за №5973, зареєстрованим тим же приватним нотаріусом в Державному реєстрі правочинів 26.12.2007р. за №2609990, витяг про реєстрацію виданий приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ширяєвою О.В. 26.12.2007р. за №5242610 (а.с.21,22).

Проте, в матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_1 зареєстрував своє право власності на вказане нерухоме майно у встановленому законом порядку, чинному на момент укладення правочину.

Судом встановлено, що ТОВ "ОТП Факторинг Україна" є кредитором та іпотекодержателем майна боржника ОСОБА_1 .

Норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному (приватному) виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов`язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».

Будь-яких пропозицій щодо повернення суми боргу від стягувача та шляхів вирішення даного спірного питання до приватного виконавця не надходило.

Єдиним майном, на яке можна звернути стягнення є квартира за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів.

Відповідно до відповіді на запит відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області від 04.10.2021р. боржник у квартирі АДРЕСА_1 , не проживає. Боржник зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 не вбачається можливим у позасудовому порядку через відсутність реєстрації права власності на нерухоме майно боржника в установленому законом порядку та обгрунтовано задовольнив подання.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що боржник фактично виконав зобов`язання за кредитом, надавши виконавцю підтверджуючі документи - простий вексель, висновків суду не спростовують, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про обіг векселів в Україні», видавати переказні і прості векселі можна лише для оформлення грошового боргу за фактично поставлені товари, виконані роботи, надані послуги, за виключенням фінансових банківських векселів, векселів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та фінансових казначейських векселів. На момент видачі переказного векселя особа, зазначена у векселі як трасат, або векселедавець простого векселя повинні мати перед трасантом та/або особою, якій чи за наказом якої повинен бути здійснений платіж, зобов`язання, сума якого має бути не меншою, ніж сума платежу за векселем. Умова щодо проведення розрахунків із застосуванням векселів обов`язково відображається у відповідному договорі, який укладається в письмовій формі. У разі видачі (передачі) векселя відповідно до договору припиняються грошові зобов`язання щодо платежу за цим договором та виникають грошові зобов`язання щодо платежу за векселем.

Крім цього, п. 9.4 Положення про порядок здійснення банками операцій з векселями в національній валюті на території України, затвердженим постановою правління НБУ № 508 від 16 грудня 2002 року передбачено, що використання векселів для розрахунків за заборгованістю за банківським кредитом не допускається.

Отже, оскільки використання векселів для розрахунків за заборгованістю за банківським кредитом не допускається, то колегія суддів не приймає доводи апелянта, що він добровільно погасив заборгованість векселем.

Виходячи із наведеного, підстав для зміни чи скасування оскаржуваної ухвали апеляційний суд не вбачає, оскільки вона постановлена судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 11 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і з цього дня протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Судді: