Провадження № 22-ц/801/935/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2022 рокуСправа № 127/17821/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Матківської М.В.

з участю секретаря судового засідання: Фещук К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу №127/17821/20 за позовом ОСОБА_1 до Вінницької міської ради про визнання частково незаконним та скасування рішення № 2282 від 22.05.2020 року «Про затвердження переліків об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації»

за апеляційною скаргою представника відповідача Вінницької міської ради на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 лютого 2022 року, ухвалене у складі судді Вохмінової О.С.,

встановив:

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про скасування рішення Вінницької міської ради № 2282 від 22.05.2020 року «Про затвердження переліків об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації» в частині власності громадян підвального житлового приміщення по АДРЕСА_1 , який мотивувала тим, що з 08.04.2016 року є власником квартири АДРЕСА_1 , а також частини підвалу під сарай, площею 8,8 кв.м.

Позов мотивований тим, що попередні власники квартири АДРЕСА_1 набули право власності на цю квартиру внаслідок її приватизації і 26.05.1994 року отримали свідоцтво про право власності, видане виконкомом Вінницької міської ради на підставі рішення від 26.05.1994 року № 437. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» разом із приватизацією квартир власники набули право спільної власності і на підвальне приміщення, як допоміжне.

Державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 була проведена в БТІ в 2011 році і згідно довідки-характеристики крім квартири також було зареєстроване право власності на частину підвалу під сарай, площею 8,8 кв.м.

Таким чином, внаслідок прийняття Вінницькою міською радою 22.05.2020 року незаконного рішення відбулось безпідставне втручання у її право власності на підвальне приміщення. Наслідком існування такого рішення буде незаконна приватизація майна, яке вже перебуває у спільній власності власників квартир будинку АДРЕСА_1 .

На підставі ст.ст. 317, 319 ЦК України, Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», "Про приватизацію державного житлового фонду" позивач ОСОБА_1 просила визнати незаконним і скасувати рішення Вінницької міської ради № 2282 від 22.05.2020 року в частині власності громадян підвального житлового приміщення по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 лютого 2022 року позов задоволено.

Визнано частково незаконним та скасовано рішення Вінницької міської ради № 2282 від 22.05.2020 року «Про затвердження переліків об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації» щодо об`єкта нерухомості - підвального приміщення, площею 90,2 кв.м, по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з Вінницької міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 4 356,80 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 надала належні і допустимі докази того, що її право приватної власності прямо порушене рішенням Вінницької міської ради від 22.05.2020 року № 2282 «Про затвердження переліків об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації» щодо об`єкта нерухомості - підвального приміщення, площею 90,2 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та позиції учасників справи у відзивах на неї та у судовому засіданні

В апеляційній скарзі представника відповідача Вінницької міської ради просить рішенняВінницького міського суду Вінницької області від 21 лютого 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на невідповідність рішення суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що нежитлові підвальні приміщення, площею 90,2 кв.м., належать на праві комунальної власності Вінницькій міській об`єднаній територіальній громаді, що також підтверджується рішенням Вінницької міської ради від 04.04.2008 року № 1845, тому управління цим майном здійснюється органом місцевого самоврядування. Рішенням від 22.05.2020 року цей об`єкт був визнаний таким, що підлягає приватизації шляхом аукціону і це рішення жодним чином не порушує прав позивача.

Суд обмежився поверхневим аналізом обставин справи.

12 травня 2022 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшов відзив від позивача ОСОБА_1 в якому остання зазначила, що судом першої інстанції дотримано всіх норм під час ухвалення рішення, оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим. Просила суд апеляційної інстанції залишити його без змін а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила суд апеляційної інстанції залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги дійшов висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з огляду на таке.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 08.04.2016 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 7). Відповідно до п. 1.3 договору квартира складається з коридору 62-1, вбудованих шаф 62-2, 62-7, кімнат 62-3, 62-4, кухні 62-5, санвузла 62-6, частини підвалу під сарай площею 8,8 кв.м. Житлова площа - 29 кв.м., загальна площа - 44,8 кв.м.

Право власності ОСОБА_1 зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 9-10).

Дана квартира була передана у власність попереднім власникам внаслідок приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Свідоцтво про право власності на житло видане 26.05.1994 року на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради № 437 від 26.05.1994 року (а.с. 16). Реєстраційне посвідчення попереднім власникам було видане КП «ВООБТІ» 09.08.2007 року (а.с. 18). Згідно довідок-характеристик БТІ квартира загальною площею 44,8 кв.м. і зареєстрована за власниками разом із частиною підвалу під сарай, площею 8,8 кв.м. (а.с. 17, 18).

Будинок АДРЕСА_1 був списаний з балансу Департаменту житлового господарства Вінницької міської ради на підставі рішення від 17.05.2018 року № 1076 (а.с. 109-113).

Акт про списання будинку з балансу був складений 31.05.2018 року (а.с. 106-108). Згідно характеристики багатоквартирного будинку, загальна площа допоміжних приміщень - 1727 кв.м., підвали - 680,2 кв.м., нежитлові приміщення - 0.

В судовому засіданні були оглянуті матеріали інвентаризаційної справи № 2462 в присутності спеціаліста КП «ВМБТІ» ОСОБА_3 і встановлено, що підвальне приміщення будинку АДРЕСА_1 позначене на плані як приміщення АДРЕСА_4 , має окремий вхід і площу 90,2 кв.м. (95,1 кв.м. зі сходовою клітиною). ОСОБА_3 також зазначила, що по матеріалам справи дане приміщення є нежитловим, зареєстроване за Вінницькою міською радою на підставі рішення Вінницької міської ради № 594 від 14.11.1985 року (реєстраційне посвідчення від 29.12.1985 року, а.с. 128).

22.05.2020 року Вінницькою міською радою було прийняте рішення № 2282 про затвердження переліків об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації способом аукціону, до якого увійшов об`єкт - підвальні приміщення, площею 90,2 кв.м., по АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач ОСОБА_1 зазначила, що дане рішення порушує її право власності, є втручанням у мирне володіння майном, тому рішення підлягає скасуванню.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правовідносини виникли між сторонами з приводу захисту права власності внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування незаконного рішення, тому при вирішенні спору суд застосовує відповідні норми ЦК України, Законів України «Про приватизацію державного житлового фонду», «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів. Одним із способів є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності (ст. 319 ЦК України).

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 392 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність, як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду.

На підставі частини 2 статті 10 вказаного закону власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї тощо) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 року № 4-рп/2004 допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків.

Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Відповідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року № 76, допоміжні приміщення житлового будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

Згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Крім того, законодавець виокремлює поняття допоміжного приміщення та нежитлового приміщення.

Так, у статті 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» зазначено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Для правильного вирішення спору суд повинен з`ясувати характеристику спірного приміщення за відповідними документами, чи дійсно приміщення є допоміжним в якому чи в частині якого може знаходитись технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою; чи використовувалось воно чи якась із його частин для обслуговування будинку.

З метою визначення технічної характеристики спірного приміщення у даній справі була призначена будівельно-технічна експертиза.

Згідно висновку експерта № СЕ-19/102-21/5546-БТ від 28.07.2021 року на підставі проведеного дослідження, з урахуванням наданих матеріалів було встановлено, що в підвальному приміщенні, яке станом на 22.04.2002 р. згідно інвентаризаційної справи № 2462 позначалось як «підвал 81» та мало загальну площу 90,2 кв.м, перебувають (розташовані) внутрішньобудинкові системи (мережі, арматура, засоби обліку та регулювання комунальних послуг), які забезпечують санітарно-гігієнічні умови житлового будинку АДРЕСА_1 або його окремих частин (блок-секцій або під`їздів) (а.с. 192-195).

Таким чином, на підставі зібраних доказів судом першої інстанції вірно встановлено, що спірне підвальне приміщення, площею 90,2 кв.м., в будинку АДРЕСА_1 є допоміжним в розумінні Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», "Про приватизацію державного житлового фонду» та відповідно до рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 року. Суд враховує, що це підвальне приміщення розташоване безпосередньо під будинком, враховує загальну характеристику сукупності властивостей цього приміщення, спосіб і порядок його використання і те, що воно призначене саме для забезпечення експлуатації багатоквартирного будинку, побутового обслуговування мешканців будинку, забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир, тому входить до житлового фонду.

Дане підвальне приміщення не є і не було окремим об`єктом нерухомості, не перебувало у комунальній власності, оскільки залишилось допоміжним приміщенням багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року, тому законних підстав для прийняття рішення Вінницькою міською радою 22.05.2020 року і включення цього об`єкту для приватизації не було.

Твердження представників відповідачів про те, що підвальне приміщення перебувало у власності Вінницької міської ради на підставі рішення Вінницької міської ради народних депутатів № 594 від 14.11.1985 року, про що 29.12.1985 року видане реєстраційне посвідчення (а.с. 128), а також на підставі рішення Вінницької міської ради від 04.04.2008 року № 1845 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Вінниці та визнання таким, що втратило чинність пункт 1 рішення міської ради від 18.10.2002 р. № 107 зі змінами і доповненнями до нього» (а.с. 38, 39) є безпідставним. Самого рішення від 14.11.1985 року в матеріалах інвентаризаційної справи № 2462 немає, крім того, суд першої інстанції вірно прийняв до уваги, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» разом із приватизацією квартир допоміжні приміщення були передані у власність квартиронаймачів безоплатно і окремій приватизації не підлягали, тому і не могли належати на праві комунальної власності територіальній громаді.

Право власності Вінницької міської ради на спірне підвальне приміщення не було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Посилання відповідача у запереченнях на Закон України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» також є безпідставним, оскільки в розумінні ст. 2 Закону багатоквартирний житловий будинок не є об`єктом малої приватизації.

Згідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч.6 ЦПК України).

Враховуючи наведені обставини і норми матеріального права, а також те, що позивач ОСОБА_1 надала належні і допустимі докази того, що її право приватної власності прямо порушене рішенням Вінницької міської ради від 22.05.2020 року № 2282 «Про затвердження переліків об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації» щодо об`єкта нерухомості - підвального приміщення, площею 90,2 кв.м. по АДРЕСА_1 , суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що дане рішення підлягає визнанню частково незаконним та скасуванню.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки вони зводяться до незгоди із висновком суду першої інстанцій, власного тлумачення скаржником вимог чинного законодавства та характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника відповідача Вінницької міської ради -залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

М.В. Матківська