Дата документу 25.05.2022 Справа № 336/7317/20
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 336/7317/20 Пр. № 22-ц/807/1022/22 Головуючий у 1-й інстанції Щаслива О.В. Повний текст рішення складено 21.12.2021 року. Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Акціонерне товариство «Альфа-Банк», про розірвання договору дарування

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 2-5), в якому просив розірвати договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець А.С., зареєстрованим в реєстрі за номером 1902, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що у вказаний час сторони уклали договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С., відповідно до якого позивач передала, а відповідач прийняв в дар 29/50 частин будинку АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 9 договору право власності на 29/50 частин будинку АДРЕСА_1 у обдарованого виникло з моменту прийняття дарунку. В п. 6 договору встановлено, що дарувальник має право вимагати розірвання договору, якщо на момент пред`явлення вимог дарунок є збереженим, у разі якщо обдарований створює загрозу втрати дарунка. Від сторонніх осіб, які фотографували вказану нерухомість в жовтні 2020 року, позивачка дізналась, що подарований нею будинок переданий відповідачем в іпотеку фінансовій установі, в структурному підрозділі державної виконавчої служби перебуває на виконанні виконавчий про стягнення заборгованості за кредитним договором, в забезпечення виконання зобов`язань по якому був укладений договір іпотеки. Про те, що ОСОБА_2 передав дарунок в іпотеку банку, позивачка не знала до моменту отримання 20 листопада 2020 року інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції 8 жовтня 2015 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, у зв`язку з чим існує реальна загроза відчуження предмету дарування та передачі права власності третій особі. Своїм відношенням та діями до подарованого йому нерухомого майна відповідач створив загрозу безповоротної втрати дарунка, який має для позивача велику немайнову цінність, оскільки вона вклала в цей будинок багато сил та праці, грошей і мріяла про те, щоб в ньому проживали її нащадки. Значущість для дарувальниці предмету дарунка посилює та обставина, що вона не припиняла жити в ньому, що є обов`язковою умовою передачі дарунка у відповідності до пункту 10 договору. Ст. 727 ЦК України внормовано підстави для розірвання договору дарування на вимогу дарувальника, однією з яких є розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність, при цьому визначальним є доведення того, що обдарованому було відомо про те, яку велику немайнову цінність має дарунок для дарувальника, а це, у свою чергу, зобов`язує обдарованого бережно та сумлінно ставитись до дарунка та забезпечувати його схоронність.

Обчислення давності пред`явлення дарувальником вимог про розірвання договору дарування, яка є скороченою і у відповідності до ст. ст. 258, 728 ЦК України становить один рік, починається з моменту, коли дарувальник дізнався або повинен був дізнатися про обставини, що передбачені ст. 727 ЦК України. Так як інформацію про передачу дару в іпотеку та накладення на нього арешту і встановлення обтяжень позивач отримала 20 листопада 2020 року, давність звернення для застосування вказаного способу захисту права нею не порушена.

У зв`язку з викладеним просила про задоволення позову, розірвання на вимогу дарувальника договору дарування, укладеного 9 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С.

Одночасно із поданням позову позивачем ОСОБА_1 було подано заяву про забезпечення позову у цій справі (а.с. 17-21), в якій остання просила накласти арешт та заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України, іншим органам державної реєстрації прав та нотаріусам, як спеціальним суб`єктам, на які покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, здійснювати реєстрацію і перереєстрацію на нерухоме майно, а саме на житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 , загальною площе. 196,7 кв. м, розташованого на земельній ділянці площею 1331 кв. м, що належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець А.С., зареєстрованим в реєстрі за номером 1902.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Щасливу О.В. (а.с. 33).

Ухвалою суду першої інстанції від 08 грудня 2020 року провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження (а.с. 37).

Ухвалою суду першої інстанції від 15 березня 2021 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цій справі залишено без задоволення (а.с. 53а - 53б).

Ухвалами суду першої інстанції від 13 квітня 2021 року (а.с. 78-79) залучено до участі у цій справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 та АТ «Альфа-Банк».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2021 року (а.с. 145-149) позов ОСОБА_1 у цій справі залишено без задоволення.

Всі учасники цієї справи із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували, окрім позивача ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 159-167) просила рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та задовольнити позовну заяву.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 177).

Ухвалою апеляційного суду від 02 лютого 2022 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 205), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (а.с. 206) з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів апеляційного суду (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 15 суддів, з яких 11 суддів складають судді судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень), а також відпусток судді-доповідача (а.с. 214, 217).

Третя особа АТ «Альфа-Банк» подало апеляційному суду відзив (а.с. 218-221) на вищезазначену апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 у цій справі.

Інші учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 у цій справі у встановлений апеляційним судом строк та станом на час її розгляду апеляційним судом взагалі.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.с. 212-213, 215-216) всі учасники цієї справи не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Третя особа АТ «Альфа-Банк» подало апеляційному суду клопотання (а.с. 225), в якому просило розглядати дану справу за відсутністю його представника.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст.ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив: заяву третьої особи задовольнити, розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх учасників цієї справи.

Відповідно до ст. 247 ч. 2 ЦПК України у разі неявки в судове засіданні всіх учасників справи…, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

В силу вимог ст. 36 ч. 4 ЦПК України …рішення …судді в інших справах…не може бути підставою для відводу. Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Судовими рішеннями є …рішення, постанови…(ст. 258 ч.1 ЦПК України).

Встановлено, що суд першої інстанції, залишаючи позов позивача ОСОБА_1 без задоволення у цій справі, керувався ст. ст. 15, 16, 317, 319, 717-720, 727, 728 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 77-81, 263-265, 352, 354 ЦПК України та виходив із відсутності встановлених законом правових підстав для розірвання договору дарування на вимогу дарувальника у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 9 квітня 2008 року сторони в справі уклали договір, відповідно до якого позивач передала, а відповідач прийняв у дар належні позивачці 29/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , розташованих на земельній ділянці площею 1331 квадратних метри. Договір посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С. (а.с. 30).

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ст. 722 ЦК України).

Таке право обдарованого (відповідача в справі) виникло на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С. за реєстровим номером 1902.

Розірвання договору на вимогу дарувальника врегульовано ст. 727 ЦК України, у відповідності до якої дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність.

7 липня 2008 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк», та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_2 передав в іпотеку фінансовій установі будинок АДРЕСА_1 , який належав іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою 14 вересня 2007 року, реєстровий номер 3-1031, договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С. за реєстровим номером 1902 (а.с. 60).

Саме з переданням в іпотеку предмету дарування та з накладенням на нього арешту і процедурою звернення стягнення на іпотечне майно позивач пов`язує дії дарувальника, що можуть призвести до безповоротної втрати дарунка, а це є підставою для висування вимоги про розірвання договору дарування у відповідності до частини 2 ст. 727 ЦК України.

Так, суд першої інстанції правильно не погодився з тим, що вказані обставини є підставою для ухвалення рішення на користь позовних вимог, виходячи з такого.

Як зазначено, право власності на дарунок, а саме: 29/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , виникло з моменту його прийняття, тобто нотаріального посвідчення договору дарування та державної реєстрації права власності.

Право власності на майно передбачає право володіння, користування та розпорядження ним, як встановлено ст. 317 ЦК України.

Свободу власника у здійсненні свого права врегульовано ст. 319 ЦК України, згідно з якою власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Реалізуючи на власний розсуд право власності, 7 липня 2008 року дарувальник передав отриманий ним дарунок в іпотеку фінансовій установі.

Бажання власника, який набув право власності на підставі договору дарування, розпорядитись своїм майном, не є підставою для розірвання договору дарування в сенсі положень ч. 2 ст. 727 ЦК України, оскільки такі дії не містять ознак загрози безповоротної втрати дарунка.

Як слідує із змісту ч. 2 ст. 727 ЦК України, дії обдарованої особи, що створюють загрозу безповоротної втрати дарунка, можуть бути підставою для вимагання розірвання договору дарування лише, якщо дарунок має для дарувальника велику немайнову цінність.

Заявляючи про таку цінність для неї подарованої речі, позивачка посилалась на вкладені нею в будинок сили, працю та грошові кошти.

Суд першої інстанції правильно не взяв до уваги ці твердження, оскільки вказані чинники не можуть характеризувати немайнову цінність.

Та обставина, що позивачка не припиняла жити в будинку, що є обов`язковою умовою передачі дарунка у відповідності до пункту 10 договору між сторонами, також не є свідченням немайнової цінності для дарувальника, оскільки право колишнього власника на проживання у подарованій ним частині будинку залежить від домовленості між дарувальником та обдарованим і не є немайновою цінністю колишнього власника.

Означений правовий висновок сформульований в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року в справі № 361/8035/2014-ц правильно враховано судом першої інстанції у відповідності до ст. 263 ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність встановлених законом правових підстав для розірвання договору дарування на вимогу дарувальника не дає підстав для ухвалення рішення на користь позивача.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позову, судом першої інстанції також правильно було враховано такі обставини.

Позивач звернулась до суду з вимогами, що розв`язуються, 1 грудня 2020 року, коли право на будинок АДРЕСА_1 , в тому числі на 29/50 його частин, отриманих в дар від ОСОБА_1 , належало ОСОБА_2 .

Разом з тим, 30 грудня 2020 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Горловою Ю.М. видане свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно ОСОБА_3 , яке набуте нею внаслідок його реалізації на електронних торгах (а.с. 124).

Як встановлено ч. ч. 4, 5 ст. 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим. У разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов`язаний повернути дарунок у натурі.

Розірвання договору є правовою підставою припинення права власності на подаровану річ у обдаровуваного. Обдаровуваний зобов`язується повернути річ дарувальнику в натурі з урахуванням можливого нормального зносу на час перебування у обдаровуваного та у тому вигляді, в якому вона існувала на момент розірвання договору.

Так, згідно ч. 4 ст. 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим.

Таке право дарувальника на розірвання договору дарування є строковим, адже воно існує доти, поки існує річ, яка є предметом договору.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що розірвати договір дарування дарувальник вправі лише за умови наявності дарунка в натурі, тобто коли дарунок на момент пред`явлення такої вимог є збереженим.

Таким чином, що якщо річ була відчужена третій особі, її повернення не є можливим. Дарувальник може вимагати розірвання договору дарування лише у тому разі, коли дарунок на момент пред`явлення вимоги є збереженим, тобто знаходиться у власності обдаровуваного і його стан відповідає його призначенню. Наявність у обдаровуваного права власності на предмет дарунку є невід`ємною складовою збереженості дарунку на момент пред`явлення дарувальником вимоги про розірвання договору.

Збереженість дарунка передбачає знаходження дарунка у власності саме обдаровуваного, а не лише його фізична наявність як речі - предмета матеріального світу. Відсутність дарунка у власності обдаровуваного не відповідатиме критерію збереженості дарунка (ч. 4 ст. 727 ЦК України).

Підсумовуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що якщо обдаровуваному не належить дарунок на праві власності на момент розірвання договору дарування, то за відсутністю речі (збереженості майна) правові наслідки, для повернення дарунку в натурі на підставі ч. 2 ст. 727 ЦК України не виникають.

Саме такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 26.09.2019 року у справі № 464/1509/17, які є обов`язковими для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відсутність у обдарованого на момент ухвалення рішення предмету дарування є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 дублюють доводи її позовної заяви у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача ОСОБА_1 , яку вона вважає єдино правильною та єдино можливою.

ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом та заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони державним реєстраторам здійснювати реєстрацію права власності на вищезазначений будинок 01.12.2020 року (а.с. 2,17).

Суд першої інстанції розглянув заяву позивача про забезпечення позову та правильно відмовив по суті у задоволенні останньої у цій справі ухвалою від 15.03.2021 року (а.с.53а-53б чинна, належні, допустимі докази протилежного у цій справі відсутні), хоча й з порушенням строку, передбаченого ст. 153 ч. 1 ЦПК України для розгляду цього питання.

Проте, хоча й ОСОБА_4 отримала свідоцтво у нотаріуса на вищезазначений будинок пізніше - 30.12.2020 року (а.с.124). Однак, прилюдні електронні торги з реалізації нерухомого майна під час примусового виконання рішення суду у вигляді вищезазначеного будинку, у тому числі 29/50 його частин, що раніше до укладення вищезазначеного договору дарування належали позивачу, відбулись ще раніше, тобто ще до подачі позову позивачем у цій справі, - 20 листопада 2020 року (приватного виконавця Проценка Д.Ю. акт від 20.11.2020 року та протокол від 21.10.2020 року - ст. 82. ч. 4,5 ЦПК України, постанова апеляційного суду в іншій справі, витяг а.с.250).

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_1 не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, та зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

Разом із тим, на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі від 24 листопада 2021 року в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 апеляційним судом в порядку ст. 81 ч. 7 ЦПК України було отримано та досліджено у цій справі такі чинні судові рішення в інших справах (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні):

- постанову Запорізького апеляційного суду від 27 липня 2021 року (головуючий суддя (суддя-доповідач) Дашковська А.В., судді Кримська О.М., Кочеткова І.В.), якою апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2015 року у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступник стягувача АТ «Альфа-Банк») до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано та прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступник стягувача АТ «Альфа-Банк») відмовлено;

- постанову Запорізького апеляційного суду від 10 березня 2021 року (головуючий суддя (суддя-доповідач) Подліянова Г.С., судді Гончар М.С., Маловічко С.В.), якою апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2021 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до АТ «Альфабанк», ДП «Сетам», приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Д.Ю., ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Горлова Ю.М., про визнання недійсними результатів прилюдних електронних торгів з реалізації нерухомого майна, акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки та скасування свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності залишено без змін;

- постанову Запорізького апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року (головуючий суддя (суддя-доповідач) Подліянова Г.С., судді Кочеткова І.В., Кримська О.М.), якою апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Д.Ю., заінтересована особа: ДП «Сетам», ОСОБА_3 залишено без змін.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, встановлено, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні фактично не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу ОСОБА_1 у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_2 будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 36, 81-82, 89, 141, 247, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 27.05.2022 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.