ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 682/240/21
Провадження № 22-ц/4820/77/22
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

секретар судового засідання Філіпчук О.В.

за участю: учасників справи та представника учасника справи

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 682/240/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання знесення самочинно збудованих прибудов, виділення частки із майна, що є у спільній частковій власності та стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2021 року (суддя Шевчук В.В.).

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи та представника учасника справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання знесення самочинно збудованих прибудов, виділення частки з спільної власності та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначала, що 09.07.1974 її чоловік ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_4 68,82% одноповерхового дерев`яного будинку з надвірними будівлями до цієї частини будинку по АДРЕСА_1 .

18 липня 1974 року ОСОБА_2 згідно з свідоцтвом про право на спадщину став співвласником іншої частини вказаного будинку 36,18%.

Рішенням Ізяславського районного суду від 29.12.2010 зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_3 будинком АДРЕСА_1 шляхом знесення самочинно збудованих прибудов, самочинно збудованого перекриття простору між будівлями домоволодіння, відновлення розмірів прибудови до житлового будинку. Дане рішення було виконано відповідачем.

Проте, після виконання вказаного судового рішення відповідач самочинно відновив тимчасову споруду господарського блоку, закрив простір між будівлями домоволодіння та прибудови до літньої кухні, та інші добудови. Вказує, що даний факт було встановлено рішенням Нетішинського міського суду від 25.02.2019 про встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Вважає, що самочинно збудовані прибудови ОСОБА_2 були збудовані без надання йому будь-якої дозвільної документації, без надання дозволу сусідів, без права власності на земельну ділянку, на якій збудовані незаконні прибудови.

Крім того, як зазначає позивач, при будівництві самочинної прибудови до житлового будинку ОСОБА_2 порушив норми ДБН, зокрема обмежив позивачу доступ до стін її житлового будинку.

Вказує, що їй було завдано також моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з пошкодженням належного їй майна, розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 100 000 гривень.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні домоволодінням та знести незаконно збудовані прибудови до житлового будинку, 4,38х3,28 м, 3,40х4,98 м, 3,85х3,44 м, літню кухню, розміром 4,80х8,15м, туалет та літній душ; виділити в натурі із спільної часткової власності в окремий об`єкт нерухомого майна 63,28% частини будинковолодіння; припинити право спільної часткової власності на частину домоволодіння АДРЕСА_1 та стягнути із відповідача моральну шкоду у сумі 100 000 грн.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Посилається на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального права, що призвело до винесення помилкового рішення, порушення судом норм процесуального права через невсебічне і необ`єктивне дослідження наданих позивачем доказів. Вказує, що обраний нею спосіб захисту своїх прав є доречним після встановлених попередніми судами фактів, які не підлягають повторному доказуванню, і не потребує проведення повторних ідентичних експертиз. Вважає, що у випадку знесення незаконних будівель при виконанні рішення суду, буде дотримано вимоги рішення суду щодо поділу меж земельної ділянки в розмірах, встановлених рішенням у справі № 679/575/14-ц. При цьому, як зазначає скаржник, жодних порушень прав відповідача на його володіння та розпорядження земельною ділянкою не буде, оскільки судом чітко визначено межі користування нею.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2021 року без змін. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_6 на праві приватної власності належали 63,82 % одноповерхового дерев`яного будинку з надвірними будівлями до цієї частки будинку АДРЕСА_1 згідно з договором купівлі-продажу від 09 липня 1974 року, який був зареєстрований у Шепетівському міжміському БТІ за № 1/67.

ОСОБА_2 на праві приватної власності належить 36,18 % одноповерхового дерев`яного будинку з надвірними будівлями до цієї частки будинку АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право на спадщину від 18 липня 1974 року, який був зареєстрований у Шепетівському міжміському БТІ за № 1/67, що підтверджується відповідним договором, який знаходиться у інвентарній справі № 734.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, спадщину в порядку спадкування за законом після його смерті прийняла його дружина ОСОБА_1 , проте не оформила своїх спадкових прав.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

За змістом вказаних норм права, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Також відповідно до роз`яснень п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно з ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

За змістом статей 356-358 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Таким чином, суд першої інстанції правильно виходив з того, що право на виділення в натурі із спільної часткової власності в окремий об`єкт нерухомого майна має співвласник нерухомого майна, яке перебуває у спільній частковій власності. Разом з тим, за відсутності доказів відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину (нерухоме майно), доказів неможливості оформити спадкові права у встановленому законом порядку та їх реєстрації, відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо виділення в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України, об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Частиною 4 ст. 376 ЦК України передбачено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом, на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно із вимогами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 152 ЗК України визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 29 грудня 2010 року у справі № 2-9/10р частково задоволено позов ОСОБА_3 та визнано незаконними та скасовано рішення виконавчого комітету Славутської міської ради № 254 від 19 червня 2008 року «Про вирішення земельного спору щодо відновлення меж земельної ділянки» та № 524 від 20 листопада 2008 року «Про вирішення земельного спору щодо відновлення межі земельної ділянки»; зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні належним позивачу на праві приватної власності житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинно збудованих прибудови до літньої кухні, розміром 3,98х2,87 м, гаража, розміром 4,36х6,58 м, тимчасової споруди господарського блоку, зблокованої з гаражем; демонтажу самочинно збудованої кладовки у зовнішній стіні житлового будинку АДРЕСА_1 ; відновлення розмірів прибудови до житлового будинку розміром 3,28х4,38 м, до розмірів 3,1х4,04 м. Вказане рішення суду виконано в повному обсязі.

Рішенням Нетішинського міськрайонного суду від 25 лютого 2019 року у справі (справа № 679/575/14-ц, провадження № 2/679/1/2019) частково задоволено позов ОСОБА_1 та встановлено порядок користування земельною, ділянкою площею 1217 кв.м (0,1217 га), що на АДРЕСА_2 , та визнано право на користування земельною ділянкою: - за ОСОБА_1 площею 887,76 кв.м (0,088776 га) за точками 31, 32, 33, 2, 1, 30, 29, 28, 27, 26, 25, 24, 23, 22, 21, 20, 19, 18, 17, 16, 15, 14, 13, 12, 11, 10, 9, 8, 34, 35, 36, 37, 38, 39, 40, 41; - за ОСОБА_2 площею 329,24 кв.м. (0,032924 га) за точками 1-30. В іншій частині позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду з позовними вимогами про зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою та знесення самочинно збудованих прибудов, літньої кухні, туалету та літнього душу, позивач вказувала, що відповідач здійснив будівництво прибудов без будь-якої дозвільної документації, без згоди сусідів, без набуття у власність земельної ділянки, що порушує її права як співвласника будинковолодіння та землекористувача.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Надання доказів на підтвердження доводів і обставин, на які позивач посилається як на підставу свої вимог, є обов`язком саме позивача, і їх ненадання є неналежним виконання процесуальних прав та свідчить про те, що позивач не вчиняє активних дій для доведення обґрунтованості своїх вимог перед судом.

За таких умов, позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів порушення її прав як власника житлового будинку та користувача земельної ділянки і перешкод у здійсненні нею права власності та права користування земельною ділянкою. У зв`язку з чим, обґрунтованим є висновок суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою та знесення самочинно збудованих прибудов, літньої кухні, туалету та літнього душу за їх недоведеністю та відсутність у зв`язку з цим підстав для відшкодування моральної шкоди.

Щодо зроблених висновків суд першої інстанції в ухваленому рішенні навів відповідні мотиви та обґрунтування, з якими погоджується й апеляційна інстанція, оскільки такі висновки місцевого суду ґрунтуються на вимогах закону та здобутих у справі доказах.

Доводи апеляційної скарги також не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 січня 2022 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай