621/4086/21
РІШЕННЯ
іменем України
24 травня 2022 року м. Зміїв
Зміївський районний суд Харківської області у складі:
судді Бібіка О.В.
за участю секретаря судового засідання Сосницької К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Зміївської територіальної громади в особі Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом,
21.12.2021 до суду надійшла заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Зміївської територіальної громади в особі Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області з вимогами: визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1
Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 28.12.2021 позовну заяву було залишено без руху.
05.01.2022 до суду на виконання ухвали суду від 28.12.2021 надано уточнену позовну заяву з наступними виомгами: визнати за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належну на підставі спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 .
На обгрунутвання позову зазначено, що 10.01.1995 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. За життя, під час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_2 , чоловік купив житловий будинок АДРЕСА_1 . 02.11.1994 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано. Вважає, що належна в силу спростовної презумпції ОСОБА_2 1/2 частка житлового будинку була власністю чоловіка, оскільки набута за кошти, одержані ним в дар від батьків та рідного брата. Крім того, станом на день оформлення договору купівлі - продажу житлового будинку та за півроку до цього, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 фактично разом не проживали, спільне господарство не вели. На той час вона знаходилася з ОСОБА_3 у фактичних шлюбних відносинах. У зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, вимушена звернутися за захистом порушеного права до суду.
Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 06.01.2022 провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання.
Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 18.02.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У судове засідання учасники справи не з`явилися.
Позивач ОСОБА_1 18.02.2022 надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позову наполягала.
Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , який діє на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області Бондаренком О.І., зареєстрованої в реєсті за № 101, надав 18.02.2022 до канцелярії суду заяву про визнання позову, просив розгляд справи проводити за його відсутності та за відсутності відповідачки.
Представник відповідача територіальної громади Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області Шатна М.С. у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за відсутності представника міської ради.
Розгляд справи проведено за відсутності сторін та інших осіб, які беруть участь у справі за правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
10.01.1995 Зміївським відділом реєстрації актів громадянського стану зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с. 38)
З копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 вбачається, що 02.11.1994 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с. 39)
10 грудня 1993 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу жилого будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 . З п. 5 Договору вбачається, що продаж вчинено за 15000000 крб, гроші ОСОБА_6 одержав повністю від покупця ОСОБА_3 ще до підписання договору. Договір купівлі - пррдажу посвідчений Готвальдівською державною нотаріальною конторою, зареєстровано в реєстрі за № 1-4420 (а.с. 40-43)
Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , зареєстрованого Зміївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що зроблено відповідний актовий запис № 260 (а.с. 44)
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України), зазначений Кодекс набув чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.
З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який був чинним на час набуття зазначеної квартири.
Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).
Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.
Аналогічні положення містяться в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
Відповідний правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання.
Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , звернувшись до суду з заявою про визнання позову, фактично визнав обставини справи, викладені у позові, у тому числі той факт, що житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 був придбаний ОСОБА_3 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 за його особисті кошти.
Позивачем належними та допустимими доказами доведено, що спірний житловий будинок набутий у власність ОСОБА_3 за час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 за його особисті кошти, що дає достатньо правових підстав для визнання спірного житлового биудинку з надвірними будівлями особистою приватною власністю ОСОБА_3 , що не суперечить положенню п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України.
Таким чином, після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина у виді житлового будинку з надвірними бужівлями АДРЕСА_1 .
При зверненні ОСОБА_1 до нотаріальної контори, приватним нотаріусом Чугуївського районного нотаріального округу Харківської області Кожушною Л.М. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину (а.с. 45-46)
Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За змістом ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який пережив, та батьки.
Частиною 3 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Тобто, позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка ОСОБА_3 , та відповідно до положень ч. 3 ст. 1269 ЦК України прийняла спадщину.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.
Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
На підставі викладеного, оскільки позивач не може отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі, право власності може бути визнане судом.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 20 259, 263 - 265 ЦПК України, -
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 чоловіка ОСОБА_3 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 чоловіка ОСОБА_3 , належну на підставі спростованої презумпції спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту рішення. У разі подання апеляційної скарги учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду
Повний текст рішення складено 30.05.2022.

Суддя: