КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №755/9486/2021 Головуючий у І інстанції - Чех Н.А.
апеляційне провадження №22-ц/824/3489/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Журби С.О., Голуб С.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2021 року

у справі за позовом Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановив:

У червні 2021 року АТ «Банк Кредит Дніпро» звернулося до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 15 листопада 2018 року між Банком та відповідачем було укладено кредитний договір №5607, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти в розмірі 49560 грн. на споживчі потреби.

Строк кредитування - дванадцять місяців.

Однак, позичальник не виконує умови договору, у зв`язку з чим має заборгованість, яка станом на 13 травня 2021 року становить 67226,70 грн., з яких: сума боргу за тілом кредиту - 41216,30 грн., сума боргу за процентами - 16148 грн., комісія - 9862,40 грн.

Просило стягнути з відповідача вищезазначену заборгованість.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2021 року, позов АТ «Банк Кредит Дніпро» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитним договором №5607 від 15 листопада 2018 року у сумі 57364,30 грн. та судовий збір у розмірі 1936,99 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог, АТ «Банк Кредит Дніпро» подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовувало тим, що 15 листопада 2018 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №5607.

Пунктом 1.2 Кредитного договору визначено, що за цим договором банк надає клієнту грошові кошти (кредит) на наступних умовах: сума кредиту 49560 грн. Строк кредитування 12 місяців, кінцева дата повернення кредиту 15 листопада 2019 року. Цільове призначення: на споживчі потреби. Також визначено, що щомісячна комісія за обслуговування кредиту: 1,99% від суми Кредиту. Розмір та порядок сплати процентів за користування кредитом, а саме процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується на строкову заборгованість за кредитом - 0,001% річних; на прострочену заборгованість за кредитом - 56% річних.

Згідно п. 2.1 Кредитного договору, платежі з погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування кредитом та щомісячної комісії за обслуговування кредиту здійснюється у вигляді щомісячних ануїтет них (рівномірних) платежів.

Згідно колонки 8 Графіку платежів, комісія за розрахунково-касове обслуговування кредиту складає 11834,88 грн., яку згідно Розділу 4 Кредитного договору Позивач повинен сплачувати в період з 15 листопада 2018 року по 15 листопада 2019 року за щомісячними внесками по 986,24 грн кожного місяця.

Згідно колонок 13, 14 Графіку платежів, реальна річна процентна ставка за кредитним договором склала 110,26% річних, а загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом становить 61395,15 грн.

АТ «Банк Кредит Дніпро» в повному обсязі виконав свої зобов`язання перед ОСОБА_1 за Кредитним договором щодо надання кредитних коштів у сумі 49560 грн, проте відповідач своїх зобов`язань за Кредитним договором щодо повернення кредиту, сплати процентів та комісії належним чином не виконав.

Станом на 13 травня 2021 року загальний розмір заборгованості відповідача за Кредитним договором становить 67226,70 грн., яка складається з: 41216,30 грн. - залишок простроченого кредиту; 16148 грн - залишок прострочених відсотків; 9862,40 грн - залишок прострочених комісій.

Апелянт зазначає, що Кредитний договір №5607 від 15 листопада 2018 року є договором споживчого кредиту, а законом, який регулює спірні правовідносини, є ЗУ «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року.

Звертає увагу на те, що законом передбачено, що до витрат споживача за кредитним договором відносяться витрати, пов`язані із отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи комісії, а тому нарахування таких витрат кредитором не є несправедливим.

В матеріалах справи містяться копії підписаних ОСОБА_1 паспорту споживчого кредиту, заяви-згоди на укладання Універсального договору банківського обслуговування клієнтів - фізичних осіб та Кредитного договору, які свідчать про те, що відповідач ознайомився з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи з обраних ним умов кредитування, а також отримав всі пояснення, необхідні для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для нього, в тому числі в разі невиконання ним зобов`язань за таким договором.

Зазначає також, що відповідач не скористався наданими йому Кредитним договором та ст.ст. 9, 15 ЗУ «Про споживче кредитування» правами на отримання додаткових пояснень щодо умов кредитування, зміну умов договору, а також правом на відмову від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів.

Ознайомившись з Кредитним договором, відповідач отримав кредит і використав його на свої потреби, не заперечуючи щодо умов договору.

Також, звертає увагу на те, що поняття розрахунково-касового обслуговування є нормативно визначеним, а тому не може вважатися недійсною умова Кредитного договору, якою передбачено стягнення комісії за цю послугу, на тій підставі, що договір не містить опису послуги, за яку банк стягує комісію.

Така форма витрат, як плата за розрахунково-касове обслуговування кредиту існує, є нормативно врегульованою, а її розмір визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально.

Оспорювана комісія закріплена в п. 1.2 і розділі 4 (стовчик 8 Графіку платежів) і стосуються одного платежу - за розрахунково-касове обслуговування. Інших періодичних комісійних платежів за додаткові та супутні послуги банку (за ведення рахунку, за надання кредиту) Графік платежів (стовпчики 7-9) і Кредитний договір в цілому не містять.

Вважає, що висновок суду про безпідставне і несправедливе нарахування комісії (плати за розрахунково-касове обслуговування) не відповідає нормативно-правовому регулюванню відносин у сфері споживчого кредитування.

Плату за розрахунково-касове обслуговування передбачено законодавством України, чинним на момент укладення Кредитного договору і на даний час, зокрема ЗУ «Про споживче кредитування», ЗУ «Про банки і банківську діяльність», постановою Правління Національного банку України від 08 червня 2017 року №49.

Просило, змінити рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2021 року та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Кредитним договором №5607 від 15 листопада 2018 року у сумі 67226,70 грн., яка складається із: суми залишку простроченого кредиту 41216 грн; суми прострочених відсотків 16148 грн; суми прострочених комісій 9862,40 грн та витрат по сплаті судового збору.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що 15 листопада 2018 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №5607, згідно якого банк надав позичальнику кредит в сумі 49560 грн з терміном користування до 15 листопада 2019 року, зі сплатою процентів у розмірі 0,001%.

Відповідно до п. 1.2 кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує: щомісячну комісію за обслуговування кредиту в розмірі: 1,99% від суми кредиту, процентна ставка на строкову заборгованість - 0,001% річних, на прострочену заборгованість за кредитом 56% відсотків річних.

Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши кредитні кошти відповідачу.

Відповідач свої зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував. Згідно розрахунку позивача сума заборгованості станом на 13 травня 2021 року становить 67226,70 грн, та складається із: залишок простроченого кредиту 41216,30 грн., залишок прострочених відсотків 16148 грн., залишок прострочених комісій 9862,40 грн.

Судове рішення оскаржене лише в частині відмови у стягненні сум простроченої комісії у розмірі 9862,40 грн.

Судова колегія вважає правильною відмову суду першої інстанції у задоволенні позову про стягнення комісії з таких підстав.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зробив висновок, що: надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника.

Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку.

Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У відповідності до частин першої-третьої статті 55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.

Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні ЗУ «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі ЗУ «Про споживче кредитування» №1734-VIII від 15 листопада 2016 року.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у справі №686/9372/16, провадження №61-663св21 від 15 грудня 2021 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У даній справі, яка переглядається за апеляційною скаргою банку, умовами кредитного договору (пункт 1.2) передбачено, що банк надає позичальнику кредит на споживчі потреби зі сплатою комісії.

При цьому у тексті договору не визначено за яку саме послугу банк встановив щомісячну комісію, тому після 16 жовтня 2011 року відповідач не повинен сплачувати комісію банку.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі №641/11984/15-ц (провадження № 61-37843св18).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність оскаржуваного судового рішення в частині відмови у стягненні з відповідача комісії.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно графіку встановлена щомісячна комісія, за розрахунково-касове обслуговування, а також за інші послуги банку, при видачі кредиту.

При цьому розрахунково-касове обслуговування є супутньою послугою банку, тому встановлення комісії у зазначеному розмірі не може бути визнано справедливими умовами договору.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочини, якщо його недійсність встановлена законом.

У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно вважав, що вимоги позивача в частині стягнення комісії не підлягають задоволенню.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення апелянтом норм закону та правозастосовної практики.

З огляду на наведене судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову та відмови у стягненні комісії.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.А. Голуб

С.О. Журба