Постанова

Іменем України

31 травня 2022 року

м. Київ

справа № 161/88/19

провадження № 61-11816 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

треті особи: ОСОБА_3 , державний нотаріус першої Луцької державної нотаріальної контори Пастухова Наталія Володимирівна, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кухлевська Мирослава Валеріївна;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Волинського апеляційного суду від 15 березня 2021 року у складі колегії суддів: Федонюк С. Ю.,Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , державний нотаріус першої Луцької державної нотаріальної контори Пастухова Н. В., приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кухлевська М. В., про усунення від права на спадкування та визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його двоюрідна сестра ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно: квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 є сином спадкодавця ОСОБА_4 та згідно зі статтею 1261 ЦК України - спадкоємцем першої черги.

Зазначав, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 серпня 2018 року та ухвалою Волинського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 121 КК України, за умисне спричинення 10 квітня 2018 року своїй матері ОСОБА_4 тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до її смерті.

17 травня 2018 року ОСОБА_2 подав до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Кухлевської М. В. заяву про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 , на підставі якої була заведена спадкова справа, зареєстрована за № 62433254.

Крім того, позивач вказував, що він, як спадкоємець п`ятої черги за законом, 04 жовтня 2018 року подав до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Кухлевської М. В. заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 та усунення ОСОБА_2 від спадкування в порядку статті 1224 ЦК України.

Зазначав, що 19 грудня 2018 року після набрання вироком суду відносно ОСОБА_2 законної сили він звернувся до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Кухлевської М. В. за отриманням свідоцтва про право на спадщину та дізнався про існування іншої спадкової справи після смерті ОСОБА_4 , заведеної 25 жовтня 2018 року за № 632022722 державним нотаріусом першої Луцької державної нотаріальної контори Пастуховою Н. В. та видачу нею свідоцтв про право на спадщину за законом на вищевказане нерухоме майно від 09 листопада 2018 року, серія та номер 4-1481, та від 26 листопада 2018 року, серія та номер 4-1571 на ім`я ОСОБА_2 .

Вважав, що неправомірними діями ОСОБА_2 та державного нотаріуса Пастухової Н. В., яка допустила відповідача до спадкування та видала свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно всупереч закону, порушено його право на спадкування за законом, як спадкоємця п`ятої черги.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 листопада 2018 року, посвідчене державним нотаріусом першої Луцької державної нотаріальної контори Пастуховою Н. В., серія та номер 4-1571, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, на квартиру АДРЕСА_1 , та свідоцтво про право на спадщину за законом від 09 листопада 2018 року, посвідчене державним нотаріусом першої Луцької державної нотаріальної контори Пастуховою Н. В., серія та номер 4-1481, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, на квартиру АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що для усунення спадкоємця від права на спадкування відповідно до частини першої статті 1224 ЦК України має бути прийнятий судом обвинувальний вирок, що вступив у законну силу, яким встановлений конкретний склад злочину, який вчинив потенційний спадкоємець, за умови, що в цьому вироку буде зазначена така форма вини злочинця, як умисел.Суд зазначив, що положення частини першої статті 1224 ЦК України не можуть бути застосовані до відповідача, оскільки при вчиненні ОСОБА_2 злочину, передбаченого частиною другою статті 121 КК України, його умисел не був направлений на позбавлення життя своєї матері, ставлення винного ОСОБА_2 до смерті потерпілої є необережним.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, суд першої інстанції виходив із того, що при заведенні спадкової справи за заявою ОСОБА_2 про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 державним нотаріусом першої Луцької державної нотаріальної контори Пастуховою Н. В. було проведено перевірку в Спадковому реєстрі щодо наявності зареєстрованих спадкових справ та заповітів, якою встановлено відсутність будь-яких відомостей про заведену спадкову справу після смерті ОСОБА_4 , тому підстав для відмови відповідачу у прийнятті заяви про прийняття спадщини та, відповідно, видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на спадкове майно, у нотаріуса не було.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Волинського апеляційного суду від 15 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_5 , задоволено.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2020 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 листопада 2018 року, посвідчене державним нотаріусом першої Луцької державної нотаріальної контори Пастуховою Н. В., серія та номер 4-1571, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, на квартиру АДРЕСА_1 ; свідоцтво про право на спадщину за законом від 09 листопада 2018 року, посвідчене державним нотаріусом першої Луцької державної нотаріальної контори Пастуховою Н. В., серія та номер 4-1481, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, на квартиру АДРЕСА_2 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивна тим, що ОСОБА_2 умисно позбавив життя свою матір ОСОБА_4 , що підтверджено вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 серпня 2018 року та ухвалою Волинського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року, а тому відповідач не мав права на спадкування після смерті матері ОСОБА_4 відповідно до частини першої статті 1224 ЦК України. Установивши, що в силу закону ОСОБА_2 не мав права на спадкування після смерті матері, а ОСОБА_1 , як двоюрідний брат спадкодавця та спадкоємець п`ятої черги за законом, прийняв спадщину, звернувшись до нотаріуса у встановлений статтею 1270 ЦК України строк із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , за відсутності інших спадкоємців першої-четвертої черг після смерті ОСОБА_4 , апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих ОСОБА_2 державним нотаріусом першої Луцької державної нотаріальної контори Пастуховою Н. В., на спадкове майно ОСОБА_4 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2021 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Волинського апеляційного суду від 15 березня 2021 року й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження указаного судового рішення заявник зазначав неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, що передбачають вимоги пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також заявник указував на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу № 161/88/19 із Луцького міськрайонного суду Волинської області.

У серпні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2022 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б давали законні підстави для усунення відповідача від права на спадкування за законом після смерті його матері, яка на момент вчинення ОСОБА_2 злочину, а саме нанесення тяжких тілесних ушкоджень, не була спадкодавцем.

Суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення частини першої статті 1224 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки в даному випадку слід розмежовувати поняття «умисне вбивство» та «умисне нанесення тяжких тілесних ушкоджень», що спричинили смерть, виходячи із суб`єктивної сторони, тобто ставлення обвинуваченого до наслідків своїх дій.

Звертав увагу, що свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення він визнав повністю, щиро розкаявся. Замах на життя потерпілої чи умисне вбивство спадкодавця, які є підставою для застосування частини першої статті 1224 ЦК України, не здійснювалось, тому вважав що його не може бути усунуто від права на спадкування.

Також звертав увагу на той факт, що при заведенні спадкової справи державний нотаріус першої Луцької державної нотаріальної контори Пастухова Н. В. діяла відповідно до вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, а тому підстави для визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих ОСОБА_2 на спадкове майно, відсутні.

Також зазначав, що відповідача, як особу, засуджену до позбавлення волі, не можна позбавити права власності на житлове приміщення, в якому він проживав, оскільки цим будуть порушені його житлові права і після звільнення він фактично залишиться без житла.

Суд першої інстанції, надавши належну правову оцінку доказам і обставинам справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, яке безпідставно скасовано судом апеляційної інстанції.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Щодо вирішення клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Підстави для передачі справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду визначені у статті 403 ЦПК України.

У клопотанні представники ОСОБА_2 ОСОБА_6 , ОСОБА_7 посилаються на положення частини п`ятої статті 403 ЦПК України, згідно з якою суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Вказували на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного суду, зокрема, щодо застосування частини першої статті 1224 ЦК України у випадку вчинення спадкоємцем відносно спадкодавця кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 121 КК України.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц (провадження № 14-475цс18), виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки наведені заявниками аргументи не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему і необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності належало наступне майно: квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 (а. с. 6-7, 8, 9-10, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (а. с. 15, т. 1). Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на вищевказане спадкове майно.

Відповідач ОСОБА_2 є сином спадкодавця ОСОБА_4 та, відповідно до статті 1261 ЦК України, спадкоємцем першої черги.

17 травня 2018 року ОСОБА_2 подав до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Кухлевської М. В. заяву про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 , на підставі якої була заведена спадкова справа за № 62433254 (а. с. 141-164, т. 1).

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 серпня 2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 121 КК України, за умисне спричинення своїй матері тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до її смерті, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 серпня 2018 року щодо ОСОБА_2 змінено, виключено із вступної частини вироку посилання про наявність у ОСОБА_2 судимості за частиною першою статті 122, частиною першою статті 119, статтею 70 КК України відповідно до вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 липня 2012 року та мотивувальної частини вироку - посилання на наявність обставини, що обтяжує покарання ОСОБА_2 - рецидив злочинів (а. с. 16-19, 20-23, т. 1).

Позивач ОСОБА_1 є двоюрідним братом спадкодавця ОСОБА_4 , що підтверджується відповідними свідоцтвами та витягом із Державного реєстру актів цивільного стану громадян, та, відповідно до статті 1265 ЦК України, є спадкоємцем п`ятої черги (а. с. 24, 25, 26, 27, 28-29, т. 1).

08 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Кухлевської М. В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 152, т. 1).

Крім того, 24 жовтня 2018 року ОСОБА_2 подав заяву про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 , яка зареєстрована 25 жовтня 2018 року за № 1251, на підставі якої державним нотаріусом першої Луцької державної нотаріальної контори Пастуховою Н. В. була заведена спадкова справа за № 485/2018, номер у Спадковому реєстрі 632022722 (а. с. 167-207, т. 1).

09 листопада 2018 року від імені ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченої довіреності Єсіонов С. В. звернувся у першу Луцьку державну нотаріальну контору із заявою про видачу на ім`я ОСОБА_2 свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_4 (а. с. 189, т. 1).

У зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно державним нотаріусом першої Луцької державної нотаріальної контори Пастуховою Н. В. було зроблено відповідні запити, зокрема, щодо видачі дублікатів правовстановлюючих документів та щодо зареєстрованого права власності на спадкове майно (а. с. 185, т. 1).

Після отримання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на належне йому майно, державним нотаріусом першої Луцької державної нотаріальної контори Пастуховою Н. В. було видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом від 09 листопада 2018 року, серія та номер 4-1481, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, на квартиру АДРЕСА_2 , та свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 листопада 2018 року, серія та номер 4-1571, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 196, 206, т. 1).

19 грудня 2018 року після набрання вироком суду відносно ОСОБА_2 законної сили ОСОБА_1 також звернувся до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Кухлевської М. В. за отриманням свідоцтва про право на спадщину та усунення від спадкування ОСОБА_2 .

Однак у процесі реалізації спадкових прав, позивачу стало відомо про існування іншої спадкової справи від 25 жовтня 2018 року за № 632022722 після смерті ОСОБА_4 , заведеної державним нотаріусом першої Луцької державної нотаріальної контори Пастуховою Н. В., та про видачу нею свідоцтв про право на спадщину за законом на зазначене нерухоме майно ОСОБА_2 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Судами встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є сином спадкодавця ОСОБА_4 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідно до статті 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1265 цього Кодексу (частина друга статті 1258 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

Судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 являється двоюрідним братом спадкодавця ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та згідно статтею 1265 ЦК України є спадкоємцем п`ятої черги.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_1 просив усунути ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті його матері на підставі частини першої статті 1224 ЦК України, оскільки відповідач умисно позбавив життя спадкодавця ОСОБА_4 .

Так, згідно із частиною першою статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Положення абзацу першого цієї частини не застосовується до особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом.

Оскільки діяння, зазначені у частині першій статті 1224 ЦК України є кримінально караними, то вони повинні бути підтверджені обвинувальним вироком суду або постановою про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, які є самостійною та достатньою підставою для усунення від права на спадкування.

За наявності постановлених у кримінальному судочинстві вказаних судових рішень, які набрали законної сили, особа, яка умисно позбавила життя спадкодавця, не має права на спадкування в силу закону.

Підставою для усунення особи від права на спадкування за частиною першою статті 1224 ЦК України є наявність в її діях вини у формі умислу.

Відповідно до статті 23 КК України виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої цим Кодексом, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Статтею 24 КК України передбачено, що умисел поділяється на прямий і непрямий. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно з вироком суду від 22 серпня 2018 року ОСОБА_2 свою вину у вчиненні злочину визнав повністю. Дав показання, що він дійсно при вказаних обставинах місця і часу, будучи в стані алкогольного сп`яніння, під час конфлікту з матір`ю умисно наніс їй тілесні ушкодження, які спричинили смерть, тобто усвідомлював значення і суспільно небезпечний характер своїх дій та можливих наслідків.

Встановивши, що ОСОБА_2 умисно позбавив життя свою матір ОСОБА_4 , що підтверджено вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 серпня 2018 року, зміненим ухвалою Волинського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року в частині посилання місцевого суду у вироку на непогашену судимість обвинуваченого ОСОБА_2 за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 липня 2012 року за частиною першою статті 122, частиною першою статті 119, статтею 70 КК України та наявність обставини, що обтяжує покарання ОСОБА_2 , - рецидив злочинів, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 не мав права на спадкування після смерті матері ОСОБА_4 відповідно до частини першої статті 1224 ЦК України.

Встановлені вироком суду обставини, який набрав законної сили, спростовують доводи касаційної скарги відповідача про відсутність в його діях вини у формі умислу.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

При цьому, свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Установивши, що в силу закону ОСОБА_2 не мав права на спадкування після смерті матері ОСОБА_4 , а ОСОБА_1 , як двоюрідний брат спадкодавця та спадкоємець п`ятої черги за законом, прийняв спадщину, звернувшись до нотаріуса у встановлений статтею 1270 ЦК України строк із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , за відсутності інших спадкоємців першої-четвертої черг після смерті ОСОБА_4 , апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих ОСОБА_2 державним нотаріусом першої Луцької державної нотаріальної контори Пастуховою Н. В., на спадкове майно ОСОБА_4 .

Також суд апеляційної інстанції у своїй постанові дійшов обґрунтованого висновку про те, що усунення від права на спадкування не тягне за собою позбавлення права на проживання у спірному житлі, а тому посилання відповідача на порушення його житлових прав необхідно відхилити.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується з апеляційного сулу по суті вирішення спору. Судом правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України).

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання представників ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Волинського апеляційного суду від 15 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович