ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 638/2907/19 Номер провадження 22-ц/814/1319/22Головуючий у 1-й інстанції Латка І.П. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року м.Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,

секретар Клименко Я.О.,

з участю представника позивача - адвоката Юрченка В.В., представника відповідача- адвоката Букіна О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції у м.Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2

на заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 16 червня 2021 року, постановлене суддею Латка І.П. (повний текст складено 22 червня 2021 року),

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

01.03.2019 ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про витребування із чужого незаконного володіння Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог позову зазначає, що 12.06.2012 ОСОБА_4 подарував йому Ѕ частину вказаної квартири згідно договору дарування. 24.10.2018 він, позивач, звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради із заявою про проведення державної реєстрації права власності на частину квартири, однак рішенням державного реєстратора №43712105 від 26.10.2018 йому відмовлено у проведенні державної реєстрації у зв`язку із наявністю у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру в цілому за особою, відмінною від заявника. Як стало відомо, на підставі договору купівлі-продажу від 17.09.2018, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Сущенко В.В. за №667, спірна квартира перейшла у власність до ОСОБА_1 із розміром частки 1.

Вважає, що укладеним договором він, позивач, неправомірно позбавлений права власності, тому на підставі ч.1 ст.387 ЦК України заявляє віндикаційний позов, а саме про витребування квартири із чужого незаконного володіння відповідача.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 16.06.2021 позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння задоволено.

Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3 448,00 грн. судового збору.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що відчуження належної позивачу на підставі договору дарування від 12.06.2012р. Ѕ частини квартири здійснено поза його волею як власника майна, шляхом укладення 17.09.2018 між ОСОБА_5 , як представником ОСОБА_4 , та відповідачем договору купівлі-продажу, тому вказана частина квартири підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на підставі ст.ст.387, 388 ЦК України.

Ухвалою Дзержинського районного суду на м.Харкова від 15.11.2021 у задоволенні заяви ОСОБА_2 , поданої в інтересах ОСОБА_1 , про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 16.06.2021 - відмовлено.

Відповідач ОСОБА_1 через свого адвоката Букіна О.С. оскаржив рішення районного суду в апеляційному порядку. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просить суд заочне рішення скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Зазначає, що з урахуванням положень ст.ст.182, 334 ЦК України моментом переходу права власності від дарувальника до обдарованого вважається реєстрація зміни права власності на нерухоме майно у відповідному реєстрі. Оскільки позивач ОСОБА_3 ніколи не реєстрував право власності на Ѕ частину кв. АДРЕСА_1 , він не набув право власності на це нерухоме майно. Тому його власником на момент укладення договору купівлі-продажу був ОСОБА_4 .

Заперечує висновок районного суду про відсутність у представника відчужувача - ОСОБА_5 повноважень щодо відчуження спірної квартири, посилаючись на зміст довіреності від 19.12.2017, якою ОСОБА_4 уповноважив її представляти його інтереси у підприємствах, організаціях, установах усіх форм власності з питань реєстрації права власності, передачі в оренду, відчуження (продажу, обміну) належної йому квартири. При цьому під час укладення договору купівлі-продажу квартири нотаріусом перевірялися повноваження представника відчужувача.

Доводить, що не був належним чином повідомленим про судовий розгляд даної справи та внаслідок цього був позбавлений можливості скористатися правовою допомогою, надати докази та довести свої заперечення проти позовних вимог позивача. Таким чином, районний суд порушив право відповідача на участь у судовому засіданні та на справедливий судовий розгляд.

Вважає, що право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, не є порушеним, оскільки позивач не здійснив реєстрацію свого права власності на Ѕ частину спірної квартири, тому суд мав відмовити у задоволенні позову з підстав його недоведеності та необґрунтованості.

23.12.2021 представник позивача - адвокат Юрченко В.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому з підстав, попередньо викладених у позові, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

У суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Букін О.С. підтримав доводи апеляційної скарги, наполягаючи на її задоволенні. Представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Юрченко В.В. проти апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб які брали участь у розгляді справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно договору дарування частини квартири від 12.06.2012, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жицькою Я.Є. та зареєстрованого в реєстрі за №223, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 одну другу частину квартири АДРЕСА_1 ./а.с.8-9 т.1/

Рішенням №43712105 від 26.10.2018 державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області відмовлено у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна, спільна часткова, на вказану квартиру за суб`єктом ОСОБА_3 , оскільки встановлено, що в реєстрі в активному стані знаходиться запис про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру в цілому за особою, відмінною від особи - заявника на підставі договору купівлі-продажу./а.с.10-11 т.1/.

Згідно з інформаційною довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №157899707 від 28.02.2019, право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 17.09.2018, посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сущенком В.В. зареєстровано за ОСОБА_1 ./а.с.12-14 т.1/

Задовольняючи позов та витребовуючи із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 Ѕ частину спірної квартири, районний суд виходив із того, що вказана частина квартири вибула з володіння останнього поза його волею, а відповідач набув спірне майно без достатньої правової підстави, оскільки ОСОБА_5 , яка діяла від імені ОСОБА_4 (продавця) не мала права на відчуження цього майна.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційної скарги правильність викладених висновків не спростовують, зводяться до незгоди із судовим рішенням та переоцінки доказів на власну користь.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не забороненізаконом, зокрема із правочинів. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Стаття 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Стаття 334 ЦК України передбачає загальні та спеціальні умови щодо моменту набуття права власності за договором. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина 1 статті 717 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1,4 ст.722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняттям обдаровуваним документа, що посвідчує право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №334/3161/17, до спірних правовідносин, які виникли щодо придбаного до 01.01.2013 нерухомого майна, підлягають застосуванню саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення правовідносин), які визначають умови та момент виникнення права власності у набувача нерухомого майна за відповідним правочином, а також містять правило щодо обов`язкової реєстрації договору купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна, а не Закон України від 01.07.2004 №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Таким чином, ОСОБА_4 , як власник спірної квартири, укладаючи 12.06.2012 договір дарування Ѕ частини квартири на користь свого сина ОСОБА_3 , висловив свою волю на відчуження частки об`єкта нерухомого майна, реалізувавши свої правомочності. Державна реєстрація правочину завершила перехід права власності на Ѕ частину квартири від дарувальника ( ОСОБА_4 ) до обдаровуваного ( ОСОБА_3 ) та останній набув правомочностей власника.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин - до 01.01.2013) не впливала на виникнення у обдаровуваного прав власника на Ѕ частину спірної квартири згідно договору дарування від 12.06.2012.

Тому доводи апеляційної скарги щодо заперечення порушення права позивача, який не здійснив реєстрацію права власності на спірне майно, як підставу для відмови в позові, апеляційний суд визнає безпідставними та такими, що ґрунтуються на довільному тлумаченні норм права і суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи.

Здійснюючи 17.07.2018 відчуження усієї спірної квартири за договором купівлі-продажу на користь покупця ОСОБА_1 , продавець ОСОБА_4 в особі уповноваженого довіреністю представника ОСОБА_5 , не мав права на відчуження раніше подарованої та належної ОСОБА_3 Ѕ частини квартири./а.с.21 т.2/.

За таких обставин колегія суддів відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги щодо незгоди із висновком районного суду про відсутність у ОСОБА_5 повноважень на відчуження спірної квартири.

Повноваження представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 визначені довіреністю від 19.12.2017, яка була чинною на час укладення договору та не скасована щодо відчуження спірної квартири не спростовують того факту, що такі повноваження обмежені правом власності продавця на 1/2 частину квартири, а отже є право розпорядження лише цієї частини майна.

Якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України).

Вірно встановивши фактичні обставини та правильно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального права, районний суд зробив правильний висновок про наявність підстав для задоволення позову і витребування у відповідача Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд також визнає безпідставними та відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення прав відповідача на участь у судовому засіданні і на справедливий судовий розгляд внаслідок неналежного повідомлення районним судом про судовий розгляд справи.

Із матеріалів справи убачається, що за адресою реєстрації на ім`я ОСОБА_1 районний суд направив копію позовної заяви з додатками та копію ухвали від 25.03.2019 про відкриття провадження у справі, які були вручені 16.04.2019./а.с.47 т.1/

Обізнаність відповідача про заявлений до нього судовий спір підтверджується поданим ним особистим клопотанням про зустрічне забезпечення та рекомендованими повідомленнями про вручення йому судових повісток про виклик у підготовче судове засідання та у наступні судові засідання./а.с.51,80, 82,92 т.1/

Із огляду на викладене та враховуючи тривале судове провадження від дня відкриття провадження у справі - 25.03.2019 до дня ухвалення заочного рішення 16.06.2021, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач був обізнаним про наявність заявленого до нього спору, а також про час та місце судового розгляду справи, однак діючи на власний розсуд, жодного разу не з`явившись у судове засідання та не повідомивши суд про причини такої неявки, не реалізував належні йому процесуальні права. Отже, за умови добросовісного користування своїми процесуальними правами, відповідач мав можливість їх реалізувати при розгляді цієї справи. За таких обставин суд першої інстанції підставно виніс заочне рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині судового рішення суду першої інстанції. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 16 червня 2021 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30.05.2022.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак