ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/662/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/1028/22 Категорія: 305010300 Казидуб О.Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач Головне управління Національної поліції в Черкаській області;

особа, яка подає апеляційну скаргу ОСОБА_1

розглянувши у м. Черкаси в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 березня 2022 року, постановленого під головуванням судді Казидуб О.Г. у приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси 17.03.2022 року, повний текст рішення виготовлений 18.03.2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

14.02.2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції в Черкаській області про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 вказує, що він є старшим сержантом поліції та проходив службу в поліції особливого призначення ГУНП в Черкаській області з 07.11.2015 року по 15.02.2019 року на посаді поліцейського взводу № 2 роти № 1 батальйону поліції особливого призначення ГУНП в Черкаській області.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 13.08.2021 року у справі № 580/4289/21 ухвалено: «Визнати протиправною бездіяльність ГУНП в Черкаській області щодо неврахування доплати за службу в нічній час для розрахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 для обчислення його виплати на день вибуття у відпустку та на час перебування на лікарняному за період з червня 2016 року до лютого 2019 року. Зобов?язати ГУНП в Черкаській області нарахувати та виплатити з відрахуванням обов`язкових податків та зборів ОСОБА_1 648,27 грн. нарахованого грошового забезпечення станом на день вибуття у відпустку та під час звільнення від виконання службових обов`язків з урахуванням доплат за службу в нічний час за період з грудня 2016 року до лютого 2019 року.

Зобов`язано ГУНП в Черкаській області нарахувати та виплатити з відрахуванням обов`язкових податків та зборів ОСОБА_1 3360 грн. нарахованого грошового забезпечення станом на день вибуття у відпустку та під час звільнення від виконання службових обов`язків з урахуванням доплат за службу в нічний час за період з грудня 2018 року до лютого 2019 року».

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2021 року рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13.08.2021 року залишено без змін.

Позивач ОСОБА_1 зазначає, що незаконною невиплатою доплати за службу в нічний час для розрахунку його грошового забезпечення для обчислення його виплати на день вибуття у відпустку та на час перебування на лікарняному за період з грудня 2016 року до грудня 2021 року на протязі 60 місяців, починаючи з грудня 2016 по грудень 2021 року, позивачу ОСОБА_1 була завдана моральна шкода через тривалий час, витрачений на відновлення своїх прав, що зайняв після звільнення зі служби в поліції позивача.

Позивач вказує, що станом на сьогодні, заборгованість йому відповідачем не виплачена.

При цьому, у позові вказується, що в зв`язку з вчиненням протиправних дій, невиконанням ним умов трудових договорів та безпідставного систематичного порушення його прав, позивачу завдано моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню відповідно до ст.ст. 23, 216 ЦК України, та яка полягає у наступному.

Позивач посилається на спричинення тяжкого психологічного шоку, коли він дізнався про своє звільнення. Даний психологічний шок можна порівняти зі втратою значною суми грошових коштів. За декілька секунд він згадав майже всі свої зусилля, які він прикладав для здійснення та сумлінного виконання своїх обов`язків. В переживаннях з приводу розуміння цілковитої незаконності дій та тверджень відповідача, що передували невиконанням ним своїх зобов`язань. У нехтуванні відповідачем законних прав позивача на відпустку, заробітну плату за договором. У незаконності дій відповідача щодо невиконання умов договору стосовно оплати праці позивача, починаючи із грудня 2016 року по дату його звільнення. У використанні відповідачем свого домінуючого положення, що призводить до вчинення ним протиправних дій, які він дозволяє собі здійснювати, з метою використання своїх можливостей для задоволення його власних потреб.

У зв`язку з вищевикладеним, ОСОБА_1 просить суд стягнути з ГУНП в Черкаській області на його користь відшкодування моральної шкоди в сумі 360 000 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.03.2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області про відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального права. Він посилається, що судом не враховано, що судовими рішеннями визнано протиправною бездіяльність відповідача та підтверджено невиплата грошового забезпечення протягом тривалого часу.

При цьому, невиплата грошового забезпечення протягом тривалого часу безпосередньо порушило норми Конституції України, зокрема, ч. 5 ст. 17 Конституції України, відповідно до якої держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у ЗСУ та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Скаржник посилається на п. 92 Постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 216/3521/16-2 (провадження № 14-714цс19) від 01.09.2020 року, згідно якого визначено, що, виходячи з положень ст. 16 та ст. 23 ЦК України, та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.03.2022 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

13.04.2022 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ГУНП в Черкаській області надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві вказується, що суд першої інстанції під час розгляду справи прийшов до вірного висновку, що скаржник невірно визначив Головне управління Національної поліції в Черкаській області відповідачем.

При цьому, зазначено, що вимоги про стягнення коштів Державного бюджету України пред`являються до Державної казначейської служби України, яка не є відповідачем по справі.

Зважаючи на викладене, суд врахував доводи відповідача про те, що ГУНП в Черкаській області не уособлює собою державу Україна, а рахунки відкриті виключно для забезпечення діяльності ГУНП в Черкаській області не уособлюють собою Державний бюджет України, а тому ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

У відзиві представник ГУНП в Черкаській області Ю. Атамась просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.03.2022 року залишити без змін.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Підстав для застосування положень ч. 3 ст. 369 ЦПК України встановлено не було.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позов про відшкодування шкоди на підставі ст. 1174 ЦК України, не може бути звернений до Національної поліції в Черкаській області, як самостійного органу державної влади, оскільки, відповідачем у такій категорії справ є саме держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції.

Так, позивачем не було заявлено позовних вимог про стягнення шкоди з держави в особі конкретного її органу.

Суд першої інстанції, встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача, та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог до відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року встановлено: « ОСОБА_1 проходив службу в Головному управлінні Національної поліції у Черкаській області в період з 07.11.2015 року по 15.02.2019 року на посаді поліцейського взводу № 2 роти № 1 батальйону поліції особливого призначення Головного управління Національної поліції в Черкаській області.

У періоди з 19.12.2016 року до 27.01.2017 року, з 06.12.2017 року до 16.01.2018 року, з 27.10.2018 року до 05.11.2018 року, з 17.12.2018 року до 19.01.2019 року позивачу ОСОБА_1 надавались щорічні оплачувані відпустки.

У період з 17.09.2018 року до 26.09.2018 року, з 19.10.2018 року до 30.10.2018 року, з 20.11.2018 року до 03.12.2018 року, з 22.01.2019 року до 31.01.2019 року, з 01.02.2019 року до 11.02.2019 року позивач ОСОБА_1 був тимчасово непрацездатний.

З наданих суду копій розрахункових листів позивача ОСОБА_1 за січень 2016 року - січень 2019 року судом встановлено, що посадовий оклад позивача ОСОБА_1 у вказаний період становив 2470 грн. щомісячно без урахування додаткових видів грошового забезпечення.

У місяцях, коли позивач ОСОБА_1 перебував у відпустках та під час тимчасової непрацездатності доплата за службу в нічний час позивачу не нараховувалась та не виплачувалась.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 23.12.2020 року у справі 580/3282/19, яке набрало законної сили 03.03.2020 року, судом стягнуто з Головного управління Національної поліції в Черкаській області заборгованість по грошовому забезпеченню у вигляді доплати за службу у нічний час за період із 01.03.2016 року по 15.02.2019 року на користь ОСОБА_1 у сумі 3304 грн. 80 коп.

Даним рішенням позов ОСОБА_1 задоволено частково та визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Черкаській області щодо не врахування доплати за службу в нічний час для розрахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 для обчислення його виплати на день вибуття у відпустку та на час перебування на лікарняному за період з грудня 2016 року до лютого 2019 року.

Зобов?язано Головне управління Національної поліції в Черкаській області нарахувати та виплатити з відрахуванням обов?язкових податків та зборів ОСОБА_1 3360,00 грн. не нарахованого грошового забезпечення станом на день вибуття у відпустку та під час звільненим від виконання службових обов?язків з урахуванням доплат за службу в нічний час за період з грудня 2016 року до лютого 2019 року.

09 грудня 2021 року постановою Шостого апеляційного адміністративного суду рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року залишено без змін.

Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю ГУ НП у Черкаській області, заявив вимоги саме до ГУ НП в Черкаській області та просив стягнути моральну шкоду з ГУНП в Черкаській області.

У відповідності до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою.

Судом першої інстанції вірно визначено, що особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з частиною другою статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою, структура бюджетної класифікації України у функціональній структурі видатків України не передбачає видатків (коштів) на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів та правоохоронних органів, за рахунок видатків на їх утримання. Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання цих органів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц вказано, що «з урахуванням того, що саме на державу покладено обов?язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридична визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, відповідач зазначає порушником своїх прав.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади,

зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16, вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов?язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов?язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб?єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Тобто, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб?єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного, обґрунтованого та вмотивованого висновку, що стягнення моральної шкоди відповідно до ст. 1174 ЦК України здійснюється з державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що ГУНП в Черкаській області не уособлює собою державу Україна, а рахунки відкриті виключно для забезпечення діяльності ГУНП в Черкаській області не уособлюють собою Державний бюджет України, а тому ухвалив законне рішення у даній справі, відмовивши у задоволенні позову до вказаного відповідача.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу скаржника на той факт, що позивач не позбавлений можливості звернутися до суду із відповідним позовом до належного відповідача, що і було також вірно вказано судом першої інстанції.

Що стосується безпосередньо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, то колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе зазначити наступне.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду закріплені в ч.1 ст. 1167 ЦК України, згідно з якою моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадовою або службовою особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст.ст. 1173,1174 ЦК України.

Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови Пленуму від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму від 25 травня 2001 року № 5 від 27 лютого 2009 р. № 1) надав роз?яснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов?язковому з?ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв?язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з?ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому, виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що позивачем не доведено та не надано жодного доказу на підтвердження заподіяння моральних страждань, характеру немайнових втрат, зокрема, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, погіршення стану здоров`я.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, не свідчать про неправильне застосування районним судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Докази та обставини, на які посилаються скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини в рішеннях Sutyazhnik v. Russia від 29 липня 2009 року, Esertas v. Lithuania від 31 травня 2012 року зазначав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах "Пономарьов проти України", "Устименко проти України", "Рябих проти Російської Федерації", "Нелюбін проти Російської Федерації"), які з огляду на положення статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується судами при розгляді справ як джерело права, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох поглядів на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги, які не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

З вищевикладеного вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції за доводів апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скаргах доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційних скарг не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області про відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Б.Б. Вініченко

О.М. Новіков