ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/681/22 Справа № 204/4314/20 Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія управління активами", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович, приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Табінський Олег Володимирович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,-

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2020 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія управління активами", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович, приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Табінський Олег Володимирович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що 03.03.2012 року між нею та ПАТ «Платинум Банк» укладено кредитний договір №165/4849KCLA згідно із умовами якого їй надано кредит у сумі 10000,00 гривень зі строком повернення кредиту до 2014 року. Позивачка виконала свої обов`язки за кредитним договором №165/4849KCLA від 03.03.2012 року та за період з 03 квітня 2012 року по 25 січня 2014 року сплатила грошові кошти у розмірі 13605,03 грн. У червні 2020 року позивачка дізналась, що постановою, яка винесена приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Табінським Олегом Володимировичем від 03.06.2020 року, у виконавчому проваджені №61957168 звернуте стягнення з її заробітної плати у розмірі 20% до виплати загальної суми у розмірі 10179,32 грн. Як вбачається з вищенаведеної постанови, 30.10.2019 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем вчинений виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі за №11432 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальності «Фінансова Компанія Управління Активами» заборгованості у сумі 8708,47 грн. відповідно до кредитного договору від 03.03.2012 року укладеного з ПАТ «Платинум Банк». Вважає, що виконавчий напис за №11432 від 30.10.2019 року вчинений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем є незаконним та такими, що не підлягає виконанню, оскільки вчинений з порушенням процедури, не переконавшись у безспірності заборгованості боржника. Крім того, строк, тривалістю 3 роки, протягом якого відповідач міг звернутися до нотаріуса, із заявою вчинення виконавчого напису, сплинув, оскільки останній платіж за кредитним договором позивачка здійснила 25 січня 2014 року. Просила визнати виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович, приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Табінський Олег Володимирович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року ОСОБА_1 просить рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року по справі №204/4314/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року від учасників справи до апеляційного суду не надходили.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 03.06.2020 року, ВП №61957168 вбачається, що 03 березня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Платинум Банк» укладено кредитний договір, банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі надавши ОСОБА_1 кредитні кошти. Проте, у порушення умов договору від 03.03.2012 року, ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконала та не здійснила повернення використаних нею кредитних коштів з відсотками позивача.

В результаті вищевказаного, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. вчинений виконавчий надпис №11432 від 30.10.2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» заборгованості в сумі 8708,47 грн., відповідно до кредитного договору від 03.03.2012 року укладеного з ПАТ «Платинум Банк».

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачкою, при зверненні до суду, не надано ні кредитний договір від 03.03.2012 року укладений з ПАТ «Платинум Банк», ні виконавчий надпис №11432 від 30.10.2019 року.

Судом неодноразово направлявся запит на адресу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича з проханням надати належним чином завірену копію виконавчого напису від 30.10.2019 року, що зареєстрований в реєстрі за №11432 та належним чином завірені копії документів, що були підставою вчинення виконавчого напису (а.с.84, 85, 108, 109), втім даний запит залишився без задоволення, а конверти повернуті на адресу суду за закінченням терміну зберігання.

Згідно із ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.42 ЦПК України учасники справи зобов`язані, серед іншого, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Під час розгляду даної справи ні позивачкою, ні її представником не було заявлено клопотання про витребування даних документів у відповідача або ж приватного виконавця, а як зазначено в ч.7 ст.81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини.

Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.

Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі №755/18920/18 (провадження № 61-17205св19).

В той же час, частиною 1 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Таким чином, оскільки сторони не заперечували та визнавали, що було укладено кредитний договір від 03.03.2012 року між позивачкою та ПАТ «Платинум Банк» та вчинено виконавчий напис №11432 від 30.10.2019 року, суд дійшов обґрунтованого висновку, що дані обставини справи не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). На нотаріусів, які працюють у державних нотаріальних конторах або займаються приватною нотаріальною діяльністю, законом може бути покладено вчинення інших дій, відмінних від нотаріальних, з метою надання їм юридичної вірогідності. Документи, оформлені державними і приватними нотаріусами, мають однакову юридичну силу.

Статтею 7 вищевказаного Закону встановлено, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України та його територіальних органів, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Відповідно до ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Згідно з п.2.1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо.

Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

Відповідно до п.2.2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, встановлено, що у разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача.

Пунктом 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України встановлено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 №1172.

Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку.

Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 №1172.

В той же час, статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виконавчий напис - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - шляхом надіслання Стягувачем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постановах від 27 березня 2019 року у справі №137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі №916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18) з подібних правовідносин, відступати від яких немає підстав, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №305/2082/14-ц (провадження № 14-557 цс 19).

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Однією з підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню позивачка вважає те, що нею в повному обсязі сплачено заборгованість за кредитним договором, на підтвердження чого нею надано копії квитанцій на загальну суму 14230,03 грн. (а.с. 11-29).

Відповідно до даних квитанцій, останній платіж позивачкою здійснено 25 січня 2014 року.

В той же час, відповідачем надано розрахунок суми заборгованості за кредитним договором №165/4849KCLA від 03.03.2012 року за період з 29.07.2014 року по 04.10.2019 року, з якого вбачається, що заборгованість позивачки станом на 29.07.2014 року становить 9558,47 грн.(а.с.67).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки позивачем жодним чином не спростовано наявність заборгованості перед відповідачем, позивачкою не надано доказів повернення кредитних коштів після 25 січня 2014 року.

В постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №305/2082/14-ц (провадження № 14-557 цс 19) зазначено: так, оскільки позивач у встановленому законом порядку не спростував належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення; не надав доказів часткового чи повного погашення заборгованості, Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про законність вчинення нотаріусом виконавчих написів.

Згідно з положеннями ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В порядку ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що строк позовної давності не пропущений, оскільки з розрахунку суми заборгованості за кредитним договором №165/4849KCLA від 03.03.2012 року вбачається, що останній платіж позивачкою здійснено 01.04.2018 року, в той час, як виконавчий напис було вчинено 30.10.2019 року, тобто в межах строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що ненадання відповідачем та приватним нотаріусом документів, що стали підставою для вчинення виконавчого напису свідчить про незаконність виконавчого напису №11432 від 30.10.2019 р., колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, в тому числі витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду (ч.10 ст.84 ЦПК України).

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню з підстав порушення приватним нотаріусом положень Закону України "Про нотаріат" при цьому не надала жодних доказів на підтвердження обставин, які зазначала в позові.

Відповідно до вимог ч.ч.3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 у позовній заяві зазначила, що нею в повному обсязі сплачено заборгованість за кредитним договором, на підтвердження чого нею надано копії квитанцій на загальну суму 14230,03 грн. (а.с. 11-29), однак ця обставина не може слугувати підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, оскільки ТОВ "Фінансова компанія управління активами" надано розрахунок суми заборгованості за кредитним договором №165/4849KCLA від 03.03.2012 року за період з 29.07.2014 року по 04.10.2019 року, з якого вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 станом на 29.07.2014 року становить 9558,47 грн.(а.с.67), отже, позивач у встановленому законом порядку не спростувала належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості перед відповідачем за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення.

Доводи апеляційної скарги, що у виписці за кредитним договором не зазначені платежі, які ОСОБА_1 сплачувала до 2014 року, а відомості за період з 29.07.2014 року по 04.10.2019 року є неправдивими, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суд позбавлений можливості встановити зазначені обставини у зв`язку з ненаданням позивачем доказів на підтвердження повернення кредиту та сплати процентів за вказаним вище договором, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постановах від 27 березня 2019 року у справі №137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18) з подібних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що строк тривалістю 3 роки протягом якого відповідач міг звернутися до нотаріуса із заявою вчинення виконавчого напису сплинув, через що приватний нотаріус порушив приписи ст.88 Закону України "Про нотаріат", колегія суддів вважає безпідставними, оскільки 01.04.2018 року позивачем здійснено часткову оплату заборгованості за кредитним договором №165/4849KCLA від 03.03.2012 року в сумі 500,0 гривень, що підтверджується розрахунком суми заборгованості. Таким чином, у зв`язку із перериванням строку, кінцевий строк позовної давності за кредитним договором №165/4849KCLA від 03.03.2012 року чи строк звернення до приватного нотаріуса для вчинення виконавчого напису є 01.04.2021 року , а виконавчий напис вчинено 30.10.2019 року, тобто в межах строків визначених ст.257 ЦК України та ст.88 Закону України "Про нотаріат".

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що приватний нотаріус не мав права вчиняти напис №11432 від 30.10.2019 року, так як порушив процедуру не переконавшись у безспірності заборгованості боржника, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відсутні підстави вважати, що нотаріусом порушена процедура вчинення виконавчого напису, як і відсутні підстави вважати неправомірними вимоги стягувача, оскільки нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше, що ніяким чином не спростовано позивачем.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова