Ухвала

30 травня 2022 року

м. Київ

справа № 212/3532/19

провадження № 61-2950ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 на рішення Жовтневого міського суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 вересня 2021 рокута постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту сумісного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, визнання квартири спільним сумісним майном та визнання права на 1/2 частку в праві власності на квартиру,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, визнання квартири спільним сумісним майном та визнання права на 1/2 частку в праві власності на квартиру.

Позовна заява обґрунтована тим, що з жовтня 2001 року по 20 жовтня 2006 року сторони у справі проживали без реєстрації шлюбу, знаходячись у фактичних шлюбних відносинах, мали спільний бюджет, що складався заробітних плат позивача та відповідача, кошти витрачались на спільні сімейні потреби, придбання одягу, взуття, продуктів харчування, сплату комунальних послуг та інше, тобто фактично сторони були чоловіком та дружиною, без реєстрації шлюбу.

З метою придбання власного житла 22 січня 2004 року позивач уклала з громадянкою ОСОБА_4 договір займу, у відповідності до якого отримала від останньої грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США. На підставі договору купівлі-продажу від 16 березня 2004 року була придбана у власність трикімнатна квартира АДРЕСА_1 . Вказаний договір купівлі-продажу квартири був укладений з усної згоди позивача на ім`я відповідача ОСОБА_1 . Право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано в КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_1 , реєстраційний номер 2668933, номер запису 117 в книзі 17 ПВ-117.

Після придбання вищевказаної квартири у власність, сторони по справі переїхали до придбаної квартири на постійне місце проживання, а 20 жовтня 2006 року уклали шлюб, який рішенням Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 травня 2014 року розірвано.

При цьому позивач зазначила, що відповідачем після розірвання шлюбу, було вирішено укласти договір дарування 1/2 частки квартири, яким він подарував їй свою частку в спільному сумісному майні, таким чином він розпорядився своєю часткою спільного майна.

ОСОБА_3 просила: встановити юридичний факт проживання ОСОБА_3 зі ОСОБА_1 , як жінки та чоловіка, однією сім`єю, без реєстрації шлюбу з жовтня місяця 2001 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто, до дня укладення шлюбу; визнати трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 спільним сумісним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_3 , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, право власності на 1/2 частину трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 вересня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено. Встановлено юридичний факт проживання ОСОБА_3 зі ОСОБА_1 , як жінки та чоловіка, однією сім`єю, починаючи з жовтня місяця 2001 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто, до дня укладення шлюбу. Визнано трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 спільним сумісним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_3 , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, право власності на 1/2 частину трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 вересня 2021 року змінено в частині встановленого періоду спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зазначивши період з 01 січня 2004 року по 20 жовтня 2006 року. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу. Судом встановлено, що спірна квартира набута сторонами за час спільного проживання однією сім`єю, сторони не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Ця квартира належить їм на праві спільної сумісної власності. Інший правовий режим цієї квартири не встановлений письмовим договором між сторонами по справі. При задоволенні позову суд виходив із рівності часток сторін у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру, оскільки інше не встановлено домовленістю між ними або законом, в тому числі СК України та ЦК України або рішенням суду. Тому, частки кожного із співвласників становлять по 1/2.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу позивача ОСОБА_3 із ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу є правильним. Апеляційний суд встановив, що з жовтня 2001 року ОСОБА_3 проживала разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 по 20 жовтня 2006 року. Під час спільного проживання вони вели спільне господарство, надавали взаємну допомогу один одному, мали спільний сімейний бюджет, займались різними побутовими питаннями, тобто проживали разом, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Також в період шлюбних відносин сторони купили разом трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Указані обставини не заперечувалось сторонами по справі та підтверджені в суді першої інстанції поясненнями свідків.

При зміні рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не погодився з встановленим судом періодом спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_3 із ОСОБА_1 , як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, з огляду на те, що позивач просила встановити факт проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з жовтня 2001 року по 20 жовтня 2006 року, а положення Кодексу законів про шлюб та сім`ю України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

ОСОБА_1 04 березня 2022 року засобами електронного зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Жовтневого міського суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 вересня 2021 рокута постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості учасників справи.

У травні 2022 року на виконання ухвали Верховного Суду від 11 квітня 2022 року ОСОБА_1 подав уточнену касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 підставою касаційного оскарження судових рішень зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки у даному випадку сама суть рішень не передбачає припинення права власності на частину майна ОСОБА_1 , однак з іншого боку передбачає відібрання в нього такого майна - у даному випадку відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення. ОСОБА_1 не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Формальна вказівка на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. ОСОБА_1 не зазначено щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у цій частині. Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 на рішення Жовтневого міського суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 вересня 2021 рокута постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат