Номер провадження: 22-ц/813/2194/22
Справа № 504/1314/19
Головуючий у першій інстанції Вінська Н. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 504/1314/19

Номер провадження: 22-ц/813/2194/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя - доповідач),

- суддів - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Рибачук О.І.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідачі - 1) ОСОБА_2 , 2) ОСОБА_3 , 3) ОСОБА_4 ,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Лиманський відділ ГУДМС України в Одеській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Лиманський відділ ГУДМС України в Одеській області, про виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Вінської Н. В. о 12 годині 55 хвилині 12 листопада 2020 року,

встановив:

2.Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Комінтернівського районного суду Одеської області з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим приміщенням шляхом примусового виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 без надання іншого житла; 2) визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою - АДРЕСА_1 . Позивачка також просить стягнути з відповідачів судові витрати.

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що 23.11.2016 року вона на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Лиманського нотаріального округу Одеської області Чос О.П., прийняла у дар від батька квартиру, розташовану за адресою - АДРЕСА_1 . З моменту державної реєстрації, вона позбавлена у повній мірі володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, оскільки відповідачі по справі відмовляються звільнити зазначену квартиру добровільно. Крім того, відповідачі зареєстровані за вказаною адресою, що в свою чергу також перешкоджає їй у користуванні власністю. З метою захисту своїх прав вона вимушена звернутись до суду (а. с. 1 -5).

2.2 Позиція відповідачів в суді першої інстанції

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що вона проживає у зазначеній квартирі. Позивач по справі жодного разу не приходила до вказаної квартири, не сплачувала комунальні платежі та не займалась утриманням квартири. Зазначена квартира була подарована їй ОСОБА_4 на весілля та всі проживали у вказаній квартирі. У 2008 році її колишній чоловік - ОСОБА_4 розірвав шлюб із нею, однак навіть після розірвання шлюбу, відповідачі по справі проживали у квартирі, зробили в ній ремонт. ОСОБА_4 нікого не виганяв з квартири та обіцяв її подарити ОСОБА_4 , однак навмисно подарував її позивачці із помсти ОСОБА_5 за стягнення з нього аліментів. ОСОБА_6 не знала про існування договору дарування. Вважає договір дарування недійсним, оскільки ОСОБА_4 ввів нотаріуса в оману - надав підроблений технічний паспорт, не повідомив, що у квартирі мешкає інвалід ІІ групи та інше (а. с. 67).

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_7 просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що вона є дочкою ОСОБА_8 . Вона проживає у зазначеній квартирі з 1997 року. Позивачка по справі жодного разу не приходила до вказаної квартири, не сплачувала комунальні платежі та не займалась утриманням квартири (а. с. 70).

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_4 просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що вона є дочкою ОСОБА_8 та на те, що вона проживає у зазначеній квартирі з 1997 року (а. с. 95 - 96).

2.3 Короткий зміст рішення суду, мотивування висновків суду першої інстанції

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 12 листопада 2020 року задоволено частково вищевказані позовні вимоги ОСОБА_1 .

Усунуто перешкоди щодо користування та розпорядженням житловим приміщенням шляхом примусового виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 без надання іншого житла.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою - АДРЕСА_1 .

Зазначено, що вказане рішення суду є підставою для зняття ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з реєстрації за адресою - АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі - 512,26 грн..

Стягнуто з ОСОБА_9 суму сплаченого судового збору у розмірі - 256,13 грн..

Судові витрати про стягнення з ОСОБА_2 суми сплаченого судового збору віднесено на рахунок держави та зобов`язано УДКСУ у Лиманському районі Одеської області повернути ОСОБА_1 , судовий збір у сумі - 512,26 грн..

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власницею квартири, розташованої за адресою - АДРЕСА_2 . Її право власності є непорушним та власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном. Проживання відповідачів порушує право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру та перешкоджає позивачці у користуванні та розпорядженні зазначеним майном. ОСОБА_9 не зареєстрована у вищевказаній квартирі, у зв`язку з чим, позовні вимоги в частині зняття з реєстрації ОСОБА_9 не підлягають задоволенню (а. с. 106 - 107).

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) суд першої інстанції помилково дійшов до висновку про наявність підстав для визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою - АДРЕСА_1 ; 2) суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачка ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_8 та рідною сестрою ОСОБА_4 та ОСОБА_9 ; 3) суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у відповідності до ст. 157 ЖК Української РСР члени сім`ї власника житлового будинку (квартир) можуть бути виселені у випадках передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР; 4) висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки наданими доказами не підтверджується, що ОСОБА_2 та ОСОБА_8 використовують квартиру не за призначенням або систематично порушують правила проживання у квартирі. Навпаки вони зробили капітальний ремонт квартири та сплачують комунальні послуги; 5) виселення відповідачів без надання іншого житла вплине на їх соціальну захищеність (а. с. 106 - 107).

2.6 Позиція інших учасників справи в апеляційному суді

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Лиманський відділ ГУДМС України в Одеській області не скористались правом надання відзиву на апеляційну скаргу. Відзиви на апеляційну скаргу не надійшли.

2.7 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.02.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 12 листопада 2020 року (а. с. 111).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.02.2021 року призначено розгляд справи у приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 112).

27.04.2021 року від ОСОБА_10 , діючої від імені ОСОБА_2 , надійшла заява про долучення доказів (а. с. 129).

22.09.2022 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду Комінтернівським районним судом Одеської області справи №504/1939/21 (а. с. 179 - 180).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.05.2022 у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження відмовлено.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, багаторазове призначення справи до розгляду, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

ОСОБА_8 на підставі договору дарування, посвідченого Комінтернівською районною державною нотаріальною конторою Одеської області 12.12.1997 року, належала квартира, яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 23.11.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Лиманського нотаріального округу Одеської області Чос О.П., зареєстрованого в реєстрі за №1260, ОСОБА_8 передав безоплатно у власність, а ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру, яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 (а. с. 27 - 28).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира, яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а. с. 22).

З копії домової книги вбачається, що у квартирі за адресою - АДРЕСА_1 були зареєстровані наступні особи: 1) з 21.01.1997 року - ОСОБА_8 ; 2) з 2000 року - ОСОБА_2 ; 3) з 17.10.2000 року - ОСОБА_3 ; 4) з 17.10.2000 року - ОСОБА_4 ; 5) з 10.03.2009 року - ОСОБА_1 .

З довідки про склад сім`ї виконавчого комітету Доброславської сільської ради від 29.09.2020 року, вбачається, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , значяться зареєстрованими - ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 .

З копії паспорту ОСОБА_7 вбачається, що 19.04.2017 року вона була знята з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 .

Між сторонами виникли правовідносини щодо захисту права власності.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

ОСОБА_4 правом на подачу апеляційної скарги не скористалась, тому рішення суду переглядається в апеляційному порядку лише в частині позовних вимог до ОСОБА_2 , в іншій частині рішення перегляду в апеляційному порядку не підлягає.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції.

3.4 Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Доводи апелянта щодо помилковості висновків суду першої інстанції про наявність підстав для визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, заслуговують на увагу з огляду на ступне.

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Одеси від 24.05.2013 року у справі № 1515/1023/12, встановлено, що ОСОБА_2 з 25.10.1993 р. перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 ..

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Одеси від 13.06.2013 року у справі № 2-2563/11 встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_8 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого 29.03.1994 року відділом реєстрації актів громадянського стану Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З наведених рішень вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 були сімейні відносини.

У відзиві на позовну заяву та в апеляційній сказі ОСОБА_2 зазначає, що шлюб був розірваний, що підтверджується рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 11.07.2007 року.

Спірна квартира була у власності відповідача - ОСОБА_8 .

З копії домової книги вбачається, що у квартирі за адресою - АДРЕСА_1 були зареєстровані, як члени сім`ї наступні особи: 1) з 21.01.1997 року - ОСОБА_8 ; 2) ОСОБА_2 ; 3) з 17.10.2000 року - ОСОБА_3 ; 4) з 17.10.2000 року - ОСОБА_4 ; 5) з 10.03.2009 року - ОСОБА_1 .

Встановлено, що ОСОБА_9 не зареєстрована у вищевказаній квартирі, а тому висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_9 такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими.

Частиною 1 статті 405 Цивільного кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частина 2 статті 3 Сімейного кодексу України визначає, що до складу сім`ї входять особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За змістом статті 156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника житлового приміщення, які проживають разом з ним у приміщенні, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником такого приміщення, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Таким чином, якщо частина квартири (будинку) належить співмешканцю на праві власності він може без згоди інших співмешканців вселити до даної квартири (будинку) батьків, своїх дітей та дружину.

Згідно зі статтею 161 Житлового кодексу України наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім`ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відомостей про наявність угоди про порядок користування жилим приміщенням у ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Тобто, ОСОБА_2 правомірно вселилась та проживала, як член сім`ї у квартирі по АДРЕСА_2 .

23.11.2016 року на підставі нотаріально посвідченого договору дарування ОСОБА_8 подарував вищевказану квартиру своїй дочці - ОСОБА_1 .

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 825 ЦК України врегульовано розірвання договору найму житла.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 року у справі №569/4373/16-ц дійшла до висновку, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, що розглядається, виселення відповідачів в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій сторін, внаслідок яких ОСОБА_2 , ОСОБА_4 може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_2 набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном як члени сім`ї ОСОБА_8 (як чоловіка).

При цьому необхідно врахувати, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 , як особа з інвалідністю ІІ групи, залишилась користувачем спірної квартири.

У подальшому право власності на житло набула донька ОСОБА_8 - ОСОБА_11 .

У пункті 4 договору дарування квартири від 23.11.2016 року зазначено, що даруватель ( ОСОБА_8 ) повідомив про всіх зареєстрованих осіб на вищевказаний житловій площі квартири.

Тобто набувач за певної обачності мав реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування члена сім`ї колишнього власника квартири.

Таким чином, заявник міг передбачити характер та вагу обтяження їх майбутньої нерухомості.

Відчуження спірної квартири попереднім власником ОСОБА_8 , членами сім`ї якого є відповідачі, поставило під загрозу соціальний статус останніх, які можуть стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким користувався з 2000 року.

При цьому, дарування, у результаті якого у ОСОБА_8 припинилось, а у позивачки виникло право на житло, вочевидь не відповідало добросовісності, оскільки сторони договору дарування були достовірно обізнані про право ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користування цією квартирою.

Вказане свідчить про те, що дії сторін за договором дарування від 23.11.2016 року щодо передачі ОСОБА_8 права власності на квартиру ОСОБА_11 були недобросовісними стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , спрямованими на позбавлення їх права користування житлом.

Крім того, виселення ОСОБА_2 , 1971 року народження, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, може призвести до виникнення негативних для неї наслідків, пов`язаних з відсутністю в особи житла, а з урахуванням її стану здоров`я та доходів у вигляді пенсії по інвалідності та її розміру, навіть наймання житла буде надмірним тягарем.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій), згідно з якою з авданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР. Позивачем таких підстав не зазначено.

Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Оскільки у справі, що розглядається, позивачка, отримуючи житло, знала про проживання в ньому відповідачів - членів сім`ї колишнього власника цього житла, один з яких є особою з інвалідністю ІІ групи, іншого житла у ОСОБА_2 не має та остання набула охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявила розумну дбайливість про інтереси відповідачки, не з`ясувала, чи відмовляється ОСОБА_2 від свого права користування жилим приміщенням, то суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_11 до ОСОБА_2 , оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України).

3.6 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є частково доведеними, а тому вона підлягає частковому задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

З рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Васильєв проти України» (заява № 11370/02) від 21 червня 2007 року вбачається, що перегляд справи не повинен розглядатися як замаскована апеляція, а сама лише можливість існування двох точок зору на предмет не є підставою для повторного розгляду справи.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог до ОСОБА_2 підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення.

3.8 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 12 листопада 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення - відмовити.

В решті рішення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 30 травня 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Суддів С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе