Єдиний унікальний номер справи 487/4954/20
Провадження №22-ц/812/81/22
Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 січня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , подану його представником адвокатом Рехлецьким Русланом Віталійовичем рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 26 жовтня 2021 року, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Кузьменка В.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, визнання права власності на 33/100 часток земельної ділянки,

в с т а н о в и в:

02 вересня 2020 року ОСОБА_3 пред`явив до ОСОБА_4 вищевказаний позов, який обґрунтовував наступним.

На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради від 18.11.2011 року, власником 33/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 є його батько ОСОБА_5 інша частина домоволодіння 67/100 часток, належали на праві власності ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_6 , приналежну їй на праві власності частину домоволодіння успадкував ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

08 липня 2020 року ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 33/100 часток домоволодіння з відповідною часткою господарських будівель і споруд під АДРЕСА_1 .

У видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку йому було відмовлено, оскільки частки співвласників у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку не визначені.

Позивач зазначає, що частка померлого у праві власності на земельну ділянку повинна складати 33/100 часток, а частка відповідача 67/100 частини пропорційно до часток співвласників у праві власності на житловий будинок.

Посилаючись на викладені обставини, просив визначити частки співвласників у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 613 кв.м., розташованої у АДРЕСА_1 , у наступному порядку: ОСОБА_4 67/100 часток, ОСОБА_5 33/100 часток; визнати за ОСОБА_3 право власності на 33/100 часток земельної ділянки площею 613 кв. м., розташованої у АДРЕСА_1 .

31 березня 2021 року позивачем надано заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив визначити частки співвласників у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 613 кв.м., розташованої у АДРЕСА_1 , у наступному порядку: ОСОБА_4 62/100 часток, ОСОБА_5 38/100 часток; визнати за ОСОБА_3 право власності на 38/100 часток земельної ділянки площею 613 кв. м., розташованої у АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що розмір первісних часток співвласників у праві власності на домоволодіння АДРЕСА_1 складав: ОСОБА_6 , 62/100 часток, ОСОБА_5 , 38/100.

21 квітня 2021 року представником відповідача подано зустрічний позов, який 27 травня 2021 року уточнив та кінцево просив здійснити поділ на підставі одного із варіантів земельної-технічної експертизи земельної ділянки, яка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та померлому ОСОБА_5 , розташованою за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; зобов`язати ОСОБА_4 та ОСОБА_3 встановити паркан по лінії поділу земельної ділянки, яка утворює межі між домоволодіннями позивача та відповідача; припинити права спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 613 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 та померлому ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №545037 від 11.08.2005 року, виданого ОСОБА_4 на підставі рішення Миколаївської міської ради від 19.05.2005 року № 33/25.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2021 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_7 повернуто.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 26 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, визнання права власності на частки земельної ділянки задоволено частково.

Визнано частки співвласників у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 613 кв.м., розташованої у АДРЕСА_1 , у наступному порядку:

- ОСОБА_4 67/100 часток;

- ОСОБА_5 33/100 часток.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 33/100 часток земельної ділянки площею 613 кв.м., розташованої у АДРЕСА_1 .

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 , діючи через свого представника адвоката Рехлецького Р.В., подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити їх позовну заяву, з урахуванням уточнень - в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що так як частка у земельній ділянці, яка належала померлому ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності не визначена, приймаючи до уваги розмір часток належних ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у праві спільної часткової власності на житловий будинок, який знаходяться на спірній земельній ділянці, частково задовольнив вимоги.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду не погоджується з встановленими судом 1 інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає не вірними, не обґрунтованими й не законними.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Рішення суду І інстанції не у повній мірі відповідає виписаному.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно зі ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 , (батьку позивача) належало 33/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради від 18 листопада 2011 року (а.с. 4).

Інша частина зазначеного будинку, а саме 67/100 часток, на праві власності належала ОСОБА_6 (а.с. 5).

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №545037 від 11.08.2005 року, земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 613 кв.м. належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 6).

Відповідно до договору дарування від 06 лютого 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Шиліною Г.М. та зареєстровано в реєстрі за №442, ОСОБА_6 , належну їй на праві власності частину домоволодіння 67/100 подарувала ОСОБА_4 , відповідач по справі (а.с.77-78).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер та ІНФОРМАЦІЯ_2 його син ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 33/100 часток домоволодіння з відповідною часткою господарських будівель і споруд під АДРЕСА_1 (а.с. 6).

Проте, постановою приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Постарниченко Н.В. від 25 серпня 2020 року, у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку йому було відмовлено, оскільки частки співвласників у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку не визначені (а.с. 20).

За такого, частка померлого у праві власності на земельну ділянку повинна складати 33/100 часток, а частка відповідача 67/100 частини пропорційно до часток співвласників у праві власності на житловий будинок.

31 березня 2021 року, ОСОБА_3 уточнив позовні вимоги, та посилаючись на Постанову Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року, просив визначити частки співвласників у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 613 кв.м., розташованої у АДРЕСА_1 , виділивши йому 38/100 часток та ОСОБА_4 62/100 часток та визнати за ОСОБА_5 право власності саме на 38/100 часток земельної ділянки, розташованої за вищезазначеною адресою (а.с. 42).

Як на підставу своїх уточнених вимог, надав договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку від 21 вересня 1963 року.

Відповідно до вказаного договору, ОСОБА_8 , який мешкає в АДРЕСА_2 продав, а ОСОБА_9 (бабуся позивача) купила належні йому 38/100 часток житлового будинку АДРЕСА_3 (а.с. 43-44).

Як встановлено судом, відповідно до розпорядження адміністрації Заводського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради 02 жовтня 2003 року №584р, ОСОБА_6 оформлено житловий будинок за Літ. Х, у зв`язку з чим змінились ідеальні частки співвласників домоволодіння, та складають: ОСОБА_6 62/100 змінено на 67/100 частки, ОСОБА_5 з 38/100 змінено на 33/100 частки.

Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 листопада 2003 року № 1779, установлено частки власникам домоволодінь по АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 67/100 часток, ОСОБА_5 33/100 часток (а.с. 48).

На підставі зазначеного рішення Миколаївської міської ради ОСОБА_5 22.12.2003 року було видано свідоцтво на право власності на 33/100 домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1 .

За такого, з наданих позивачем доказів, чітко прослідковується, що початкові частки у вищевказаному домоволодінні, становили 38/100 та 62/100, а відповідно і земельна ділянка, що розташована за адресою вищевказаного домоволодіння повинна відповідати таким же часткам.

Проте, суд І інстанції на зазначені докази, уваги не звернув, не надав їм належну оцінку, що в результаті призвело до помилкових висновків, та як наслідок визнав право власності на земельну ділянку за позивачем значно в меншому розмірі, ніж того вимагає закон.

Відповідно до ч. 1 ст. 86, ст. 89 Земельного кодексу України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників жилого будинку. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Згідно ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Як зазначено у ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно ч. 4 ст.120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року, при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК (2768-14) до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем.

До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК ( 435-15 ), а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V ( 997-16 ) - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу.

В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою.

З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI ( 1702-17 );

Аналіз наведених обставин, у сукупності з аналізом вищевказаних норм законодавства, дають колегії суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду підстави вважати, що позивач має право на таку ж частку земельної ділянки, яка була початкова у домоволодінні, ще до його поліпшення, що призвело до зміни часток.

У зв`язку з цим та названими вище нормами, ОСОБА_3 слід виділити 38/100 часток земельної ділянки площею 613 кв.м., розташованої у АДРЕСА_1 , та визнати за ним право власності на вказану частку.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про визнання права власності на 33/100 часток земельної ділянки за позивачем - є помилковим та таким, що не ґрунтується на вимогах закону.

ОСОБА_3 належними та допустимими доказами довів що початкова частка у домоволодінні АДРЕСА_1 , яку купила ще його бабуся ОСОБА_9 та після її смерті успадкував його батько ОСОБА_5 становить 38/100.

Оскільки суд І інстанції був іншої думки, то оскаржене рішення слід скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_5 , з урахування уточнених вимог, задовольнити в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану його представником адвокатом Рехлецьким Русланом Віталійовичем задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2021 року скасувати та прийняти постанову, якою позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку задовольнити.

Визнати частки співвласників у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 613 кв.м., розташованої у АДРЕСА_1 , у наступному порядку:

- ОСОБА_4 62/100 часток;

- ОСОБА_5 38/100 часток.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 38/100 часток земельної ділянки площею 613 кв.м., розташованої у АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_2 ) 3 564 (три тисячі п`ятсот шістдесят чотири) гривні 80 копійок судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: П.П.Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

______________________________________________

Повний текст постанови складено 17 січня 2022 року.