Постанова

Іменем України

24 травня 2022 року

м. Київ

справа № 487/5001/20

провадження № 61-2716св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Еліт-2»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Еліт-2» про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном

за касаційною скаргою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Еліт-2» на постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 січня 2022 року у складі колегії суддів: Лівінського І. В., Данилової О. О., Тищук Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, у якому просила усунути перешкоди у користуванні нежитловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності, шляхом звільнення приміщення та забезпечення до нього доступу Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Еліт-2» (далі - ОСББ «Еліт-2»).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 посилалася на те, що 14 листопада 2005 року між нею і Товариством з обмеженою відповідальністю «Істок-2001» (далі - ТОВ «Істок-2001») був укладений договір про інвестування будівництва житла № 239/12-41m, за умовами якого товариство зобов`язалось провести будівництво та передати інвестору приміщення на технічному поверсі офісу, загальною площею 406,40 кв. м в строк до 25 березня 2006 року. Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27 квітня 2007 року № 817 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна за фізичними особами», вирішено оформити право власності на вказані нежитлові приміщення за ОСОБА_2 . У подальшому рішенням цього ж виконавчого комітету від 25 травня 2007 року № 1041 спірному приміщенню надано окрему адресу: АДРЕСА_1 . Зазначене нежитлове приміщення зареєстроване за позивачкою про що до Реєстру прав власності на нерухоме майно внесені відповідні записи.

Разом з цим відповідач чинить їй перешкоди у користуванні спірним нежитловим приміщенням, а саме: вона не має доступу до спірного приміщення, оскільки вхід на прибудинкову територію та вхід до під`їзду обмежений відповідачем. У зв`язку з цим просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заводський районний суд м. Миколаєва рішенням від 20 травня 2021 року в задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є недоведеними, оскільки ОСОБА_2 не надала доказів на підтвердження зареєстрованого за нею права власності на нежитлові приміщення. Водночас рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27 квітня 2007 року № 817 та від 25 травня 2007 року № 1041 не є правовстановлюючими документами, які підтверджують зареєстроване за позивачкою право власності на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Миколаївський апеляційний суд постановою від 14 січня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Репченка Д. В. задовольнив частково. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2021 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив частково. Усунув перешкоди в користуванні ОСОБА_2 нежитловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (нежитловим приміщенням офісу № 4 площею 406,4 кв. м) шляхом покладення на ОСББ «Еліт-2» обов`язку надати доступ ОСОБА_2 до вказаного приміщення.

Апеляційний суд мотивував рішення тим, що ОСОБА_2 , яка на підставі угоди та після здачі об`єкта в експлуатацію набула право власності на спірні нежитлові приміщення і має право на вільний доступ до цих приміщень незалежно від того, що право власності позивачки на ці приміщення не зареєстроване. Тому, перешкоди, які чинить відповідач у користуванні позивачкою спірним приміщенням, мають бути усунуті шляхом покладення на ОСББ «Еліт-2» обов`язку надати ОСОБА_2 доступ до цього приміщення. При цьому суд дійшов висновку, що вимоги позивачки про звільнення спірного приміщення не підлягають задоволенню, оскільки вона не надала належних доказів на підтвердження таких вимог.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У лютому 2022 року ОСББ «Еліт-2» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 січня 2022 року, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2021 року залишити в силі.

Підставою касаційного оскарження вказує те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16, від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17, від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням апеляційним судом того, що, пред`явивши у цій справі негаторний позов, позивачка не надала доказів, які підтверджують наявність у неї права на спірне нежитлове приміщення. Водночас рішення суду від 11 червня 2007 року, на підставі якого у 2007 році за позивачкою було зареєстроване право власності на нежитлові приміщення, було скасовано. Апеляційний суд на зазначене не звернув уваги та за відсутності у позивачки зареєстрованого права власності на спірне нежитлове приміщення дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог.

У квітні 2022 року представник ОСОБА_2 - адвокат Репченко Д. В. подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що це судове рішення є законним і обґрунтованим, оскільки апеляційний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дав належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

21 квітня 2022 року справа № 487/5001/20 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 звернулась з вимогою про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказане нерухоме майно було придбане ОСОБА_2 на підставі договору про інвестування будівництва житла від 14 листопада 2005 року № 239/12-41m, укладеного між позивачкою і ТОВ «Істок-2001», предметом якого було будівництво нежитлового приміщення, офіс № 4, загальною площею 406,40 кв. м на технічному поверсі житлового будинку на АДРЕСА_2 .

Після здачі вказаного житлового будинку в експлуатацію виконавчий комітет Миколаївської міської ради ухвалив рішення від 27 квітня 2007 року № 817 про оформлення за ОСОБА_2 право власності на вказані нежитлові приміщення та про видачу свідоцтва про право власності, а рішенням виконавчого комітету від 25 травня 2007 року № 1041 цим приміщенням надано окрему адресу: АДРЕСА_1 .

У травні 2007 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив визнати за ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 через відмову реєстрації відповідачкою права власності на нежитлові приміщення на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25 травня 2007 року № 1041.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2007 року у справі № 2-3477/07 за ОСОБА_2 визнано право власності на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі цього рішення Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації зареєструвало за ОСОБА_2 право власності на вказані нежитлові приміщення, про що внесений запис № 11118 в книзі 11, реєстраційний номер 19370000.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 серпня 2007 року рішення від 11 червня 2007 року про визнання за ОСОБА_2 права власності скасовано за нововиявленими обставинами.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2010 року у цій самій справі, якій присвоєно інший номер - 2-1501/10, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання за ОСОБА_2 права власності на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 . Рішення мотивоване, зокрема, тим, що ОСОБА_3 не має повноважень на звернення до суду з вимогами про визнання права власності на нежитлові приміщення за ОСОБА_2 , яка вказана як відповідачка в позові.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 10 червня 2013 року у справі № 2-271/11, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 та інших співвласників до ТОВ «Істок-2001», ОСОБА_2 , виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання недійсним договору про інвестування будівництва житла, скасування пунктів рішення органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації прав власності, визнання права спільної часткової власності.

При цьому суд виходив з того, що ОСОБА_2 правомірно набула право власності на нежитлові приміщення площею 406,40 кв. м. Як на обґрунтування цього, суд посилався, зокрема, на висновок експертизи Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз від 27 вересня 2012 року № 1404-1405, яким встановлено, що нежитлові приміщення, розташовані на технічному поверсі житлового будинку на АДРЕСА_2 , не є допоміжними, усі комунікації в цих приміщеннях є транзитними, і такими, що не містять спеціальних технічних пристроїв або обладнання. Також суд встановив, що допоміжні приміщення взагалі не передбачені проєктом житлового будинку на АДРЕСА_2 , а спірні приміщення проєктувалися як нежитлові приміщення технічного поверху.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Зміст касаційної скарги з урахуванням принципу диспозитивності свідчить про те, що постанова Миколаївського апеляційного суду від 14 січня 2022 року оскаржена тільки в частині задоволених позовних вимог, а тому переглядається лише у частині вирішення цих вимог.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

У частині першій статті 179 ЦК України надано визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (стаття 181 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Правовідносини сторін договору про фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулюються Законом України від 19 червня 2003 року № 978-IV «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» (далі - Закон № 978-IV) та Законом України від 18 вересня 1991 року № 1560-ХІІ «Про інвестиційну діяльність» (далі - Закон № 1560-ХІІ).

У статті 2 Закону № 978-IV вказано, що об`єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном.

Відповідно до статті 4 та частини п`ятої статті 7 Закону № 1560-ХІІ об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права. Інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України.

Відповідно до статті 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Зазначені висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 468/129/16-ц (провадження № 61-48537св18).

У постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що в разі виконання інвестором власних інвестиційних зобов`язань після завершення будівництва об`єкта інвестування відповідно до вимог закону майнові права інвестора трансформуються у право власності, яке підлягає державній реєстрації за інвестором як первісним власником. Оскільки після виконання умов інвестиційного договору інвестор набуває майнові права на об`єкт інвестування, які після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації трансформуються у право власності інвестора на проінвестований об`єкт з необхідністю державної реєстрації інвестором такого права за собою, то забудовник позбавлений права відчужувати об`єкт інвестування на користь будь-якої іншої особи. Таким чином, інвестор наділений правом вимагати повернення належного йому об`єкта інвестування від будь-якої іншої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц (провадження № 14-31цс20) зазначено, що, укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.

У цій справі ОСОБА_2 звернулась з вимогою про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач не надає їй доступу до вказаного нежитлового приміщення, а саме приміщення зайняте речами мешканців будинку.

Вказане нерухоме майно (права на нього) набуте позивачкою на підставі договору про інвестування будівництва житла від 14 листопада 2005 року № 239/12-41m, укладеного з ТОВ «Істок-2001», предметом якого було будівництво нежитлового приміщення, офіс № 4, загальною площею 406,40 кв. м на технічному поверсі житлового будинку на АДРЕСА_2 .

Після прийняття вказаного житлового будинку в експлуатацію виконавчий комітет Миколаївської міської ради ухвалив рішення від 27 квітня 2007 року № 817 оформити за ОСОБА_2 право власності на вказані нежитлові приміщення та видати свідоцтво про право власності, а рішенням цього ж виконавчого комітету від 25 травня 2007 року № 1041 цим приміщенням надано окрему адресу: АДРЕСА_1 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно 27 червня 2007 року за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на нежитлові приміщення за адресою АДРЕСА_1 на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2007 року.

Водночас зазначене рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2007 року в подальшому було скасовано.

У статті 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_2 , яка набула право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 на підставі угоди та після прийняття об`єкта в експлуатацію, має право на вільний доступ до цих приміщень незалежно від того, що право власності позивачки на ці приміщення не зареєстроване. Тому, перешкоди, які їй чинить ОСББ «Еліт-2» в користуванні спірним приміщенням, мають бути усунені шляхом покладення на відповідача обов`язку надати ОСОБА_2 доступ до вказаного приміщення.

Такий висновок апеляційного суду є правильними, оскільки ОСОБА_2 на підставі договору про інвестування будівництва житла від 14 листопада 2005 року № 239/12-41m набула майнове (речове) право на спірне нежитлове приміщення, а презумпція цього правочину не спростована, що також підтверджується рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 10 червня 2013 року у справі № 2-271/11.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачка не надала доказів, які підтверджують наявність у неї права на спірне нежитлове приміщення, а рішення суду від 11 червня 2007 року, на підставі якого у 2007 році за позивачкою зареєстроване право власності на нежитлові приміщення, було скасоване, не заслуговують на увагу, оскільки за встановлених апеляційним судом обставин правомірності набуття позивачкою права на спірний об`єкт нерухомого майна вона має право вимагати усунення перешкод в користуванні цим майном.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, а зводяться до незгоди заявника з ухваленим у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночассуд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Підстави касаційного оскарження судового рішення у цій справі, а саме те, що апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, не заслуговують на увагу, оскільки у цій справі апеляційний суд встановив факт доведеності позовних вимог (у задоволеній судом частині). Тобто з урахуванням фактичних обставин цієї справи, встановлених судом, немає підстав вважати, що апеляційний суд ухвалив рішення без урахування висновків щодо застосування норм права в подібних правовідносинах.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувана постанова в задоволеній частині позовних вимог відповідає вимогам закону, і підстав для її скасування немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Еліт-2» залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 січня 2022 року в задоволеній частині вимог позову залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов