Постанова

Іменем України

18 травня 2022 року

м. Київ

справа № 161/15786/16-ц

провадження № 61-5647св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2020 року, ухвалене у складі судді Пахолюка А. М., та постанову Волинського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року, прийняту у складі колегії суддів: Федонюк С. Ю., Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зобов`язання виплатити компенсацію за плагіат та заборону вчиняти дії.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 27 жовтня 2004 року вона на засіданні спеціалізованої вченої ради Державного агроекономічного університету захистила дисертацію на здобуття наукового ступеня кандидата сільськогосподарських наук за темою «Забруднення агроекосистем Західного Полісся важкими металами техногенного походження (на прикладі законсервованого звалища твердих побутових відходів)».

Рішенням Вищої Атестаційної Комісії України їй присвоєно ступінь кандидата сільськогосподарських наук.

25 червня 2013 року на засіданні спеціалізованої Вченої ради Державної екологічної академії післядипломної освіти та управління ОСОБА_2 захищено дисертацію на здобуття наукового ступеня кандидата технічних наук на тему «Управління екологічною безпекою ґрунтів і підземних вод в зоні впливу сміттєзвалищ (на прикладі Луцького міського полігона ТПВ с. Брище)».

У кінці квітня 2013 року вийшла друком монографія «ІНФОРМАЦІЯ_2», виконана авторським колективом у складі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Ознайомившись зі змістом вказаної монографії та дисертаційного дослідження ОСОБА_2 , вона встановила в цих роботах плагіат з її дисертаційного дослідження та використання відповідачами значного обсягу тексту її дослідження у власних роботах, видання її результатів за власні без належного посилання.

Вважала, що такими діями відповідачі порушили її особисте немайнове право інтелектуальної власності, а тому вона має право на виплату компенсації, відповідно до Закону України «Про авторське право і суміжні права», що складається із витрат, понесених для здійснення лабораторних досліджень, у розмірі 180 581,38 грн, та компенсації за приниження її ділової репутації шляхом присвоєння результатів її багаторічних досліджень, опублікування їх як власні наукові досягнення, у розмірі 19 418,62 грн.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила суд:

- зобов`язати ОСОБА_2 виплатити їй компенсацію в розмірі 100 000,00 грн за плагіат її дисертаційного дослідження на тему: «Забруднення агроекосистем Західного Полісся важкими металами техногенного походження (на прикладі законсервованого звалища твердих побутових відходів (Львів, 2004)» у власній дисертації на тему: «Управління екологічною безпекою ґрунтів і підземних вод в зоні впливу сміттєзвалищ (на прикладі Луцького міського полігона ТПВ с. Брище)»;

- зобов`язати ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно виплатити їй компенсацію у розмірі 100 000,00 грн за плагіат її дисертаційного дослідження в монографії ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 «ІНФОРМАЦІЯ_2». - Луцьк: РВВ ЛНТУ, 2013;

- заборонити відповідачам перевидавати та поширювати монографію ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 «ІНФОРМАЦІЯ_2». - Луцьк: РВВ ЛНТУ, 2013.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивач повинна довести факт наявності у неї авторського права і (або) суміжних прав, факт порушення її прав відповідачем або загрозу такому порушенню, розмір шкоди (за винятком вимоги виплати компенсації), якщо вона завдана, та причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою і діями відповідачів, однак позивач не надала, а судом не здобуто належних та допустимих доказів на підтвердження сукупності вказаних обставин.

При цьому суди врахували висновок експерта за результатами проведення експертизи у сфері інтелектуальної власності від 23 листопада 2018 року № 7340/17-53/24599-24621/18-53.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У березні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди неправильно застосували норми матеріального права, а саме: статті 8, 11, пункт 1 абзацу першого статті 21, статтю 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права», частину четверту статті 42 Закону України «Про освіту», частину шосту статті 69 Закону України «Про вищу освіту».

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційної інстанції, вказував на те, що висновок судової експертизи у сфері інтелектуальної власності від 23 листопада 2018 року № 7340/17- 53/24599:24621/18-53 є належним та допустимим доказом, так як є чітким та конкретним, обґрунтованим та належно мотивованим, виконаний на підставі відповідних методик, ґрунтується на матеріалах справи і чинного законодавства, що суперечить позиції суду першої інстанції, викладеній в ухвалах суду від 28 грудня 2018 року та від 07 грудня 2019 року про призначення додаткових експертиз, у яких суд зазначив, що висновок від 23 листопада 2018 року № 7340/17-53/24599-24621/18-53 за результатами проведення експертизи у сфері інтелектуальної власності є неповним, так як при проведенні первинної експертизи не було враховано всіх необхідних матеріалів.

Отже, позиція судів суперечить критеріям оцінки доказів, так як висновок судової експертизи містить суперечності.

Суди першої та апеляційної інстанції не надали оцінки поясненням ОСОБА_2 про те, що в його дисертації є посилання на її дисертацію у кількості 18 посилань, а в решті дослідження мають місце збіги, оскільки місце, де вони проводились, є одним і тим самим (сміттєзвалище с. Брище).

Отже, має місце використання коротких уривків з її дисертації без зазначення імені автора та джерела.

Крім того, з урахуванням дії в авторському праві презумпції авторства, її спростувати повинен відповідач, тобто особа, яка на думку автора, порушила її авторські права, а позивач не повинен доводити презумпцію авторства, оскільки зазначене презюмується, на що суди уваги не звернули.

Підставами касаційного оскарження рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2020 року та постанови Волинського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 761/12823/16-ц (провадження № 61-46042св18).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали відзив на касаційну скаргу, в якому просили відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 квітня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки.

Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27 жовтня 2004 року ОСОБА_1 на засіданні спеціалізованої Вченої ради Державного агроекономічного університету захистила дисертацію на здобуття наукового ступеня кандидата сільськогосподарських наук за темою «Забруднення агроекосистем Західного Полісся важкими металами техногенного походження (на прикладі законсервованого звалища твердих побутових відходів)».

25 червня 2013 року на засіданні спеціалізованої Вченої ради Державної екологічної академії післядипломної освіти та управління відповідачем ОСОБА_2 захищено дисертацію на здобуття наукового ступеня кандидата технічних наук на тему «Управління екологічною безпекою ґрунтів і підземних вод в зоні впливу сміттєзвалищ (на прикладі Луцького міського полігона ТПВ с. Брище)».

У квітні 2013 року вийшла друком монографія «ІНФОРМАЦІЯ_2», виконана авторським колективом у складі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (далі - монографія).

Згідно із висновком експерта за результатами проведення експертизи у сфері інтелектуальної власності від 23 листопада 2018 року № 7340/17-53/24599-24621/18-53 у монографії має місце відтворення частин дисертаційного дослідження ОСОБА_2 .

Без вивчення всіх джерел, на які було здійснено посилання у в обох порівнювальних роботах, визначити чи має місце відтворення частин дисертаційного дослідження ОСОБА_1 у дисертаційному дослідженні ОСОБА_2 не виявляється можливим.

Без вивчення всіх джерел, на які було здійснено посилання у в обох порівнювальних роботах, визначити чи має місце відтворення частин дисертаційного дослідження ОСОБА_1 в монографії, які містяться в матеріалах справи, без відповідного посилання на джерела запозичення, не виявляється можливим.

Встановити, чи містять ознаки плагіату дисертація ОСОБА_2 та монографія, не виявляється можливим.

У вказаному висновку судової експертизи експертом встановлено, що порівнювані тексти дисертацій містять як схожі, так і різні частини. Схожі частини мають посилання, в тому числі на одні і ті ж джерела. У дисертації ОСОБА_2 були визначені запозичення із зазначенням джерела з числа додаткових матеріалів, наданих у відповідь на клопотання експерта. Однак, без ретельного вивчення всіх джерел, на які було здійснено посилання в обох порівняльних роботах, а саме у співпадаючих частинах, визначити, чи є це відтворення саме роботи ОСОБА_1 , або більш ранніх за датою створення друкованих видань, за відсутності додаткових матеріалів - саме цих друкованих видань, публікацій, на які містяться посилання в обох роботах, не виявляється можливим.

Відтак, зі змісту висновку судової експертизи вбачається, що без додаткових матеріалів, на які містяться посилання у дисертаціях та монографії неможливо встановити, чи дисертація ОСОБА_2 та монографія є плагіатом з дисертації ОСОБА_1 .

Висновком комісійної експертизи у сфері інтелектуальної власності за заявою ОСОБА_1 від 14 лютого 2020 року № 6555, проведеної Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз, встановлено, що дисертаційне дослідження ОСОБА_2 «Управління екологічною безпекою ґрунтів і підземних вод в зоні впливу сміттєзвалищ (на прикладі Луцького міського полігону ТПВ с. Брище)» має ознаки плагіату у формі багаторазового відтворення та іншого використання фрагментів дисертаційного дослідження ОСОБА_1 за темою « ІНФОРМАЦІЯ_1 (на прикладі законсервованого звалища твердих побутових відходів)» без зазначення авторства та джерела запозичення. В дисертаційному дослідженні ОСОБА_2 могло мати місце використання результатів дисертаційного дослідження ОСОБА_1 . Надати категоричний висновок щодо використання результатів досліджень не виявляється можливим у зв`язку із можливим результатом випадкового збігу результатів наукових досліджень із урахуванням похибки приладів кожного з дослідників та різних часових періодів.

Згідно з порівняльним аналізом дисертаційних досліджень ОСОБА_1 за темою «Забруднення агроекосистем Західного Полісся важкими металами техногенного походження (на прикладі законсервованого звалища твердих побутових відходів)» (Львів, 2004) та ОСОБА_2 за темою «Управління екологічною безпекою ґрунтів і підземних вод в зоні впливу сміттєзвалищ (на прикладі Луцького міського полігону ТПВ с. Брище)» (Луцьк, 2013), який проведений кандидатом біологічних наук О. М. Пузняк Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції інституту Західного Полісся НААН, у структурі дисертацій має місце значний збіг: у назвах розділів і підрозділів, у розкритті актуальності проблеми, у постановці деяких задач досліджень, у побудові таблиць та графіках залежностей на малюнках. У списку використаних джерел збіги мають понад 70 джерел.

Відповідно до порівняльного лінгвістичного аналізу фрагментів тексту дисертації ОСОБА_1 «Забруднення агроекосистем Західного Полісся важкими металами техногенного походження (на прикладі законсервованого звалища твердих побутових відходів)» (Львів, 2004) та фрагментів тексту дисертації ОСОБА_2 «Управління екологічною безпекою ґрунтів і підземних вод в зоні впливу сміттєзвалищ (на прикладі Луцького міського полігону ТПВ с. Брище)» (Луцьк, 2013), проведеного Львівським національним університетом ім. Івана Франка, обидва фрагменти належать до наукового стилю сучасної української літературної мови і є тематично ідентичними.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Згідно з частиною першою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до статті 55 Конституції України право на судовий захист прав інтелектуальної власності є конституційним правом кожної особи.

Згідно зі статтею 418 ЦК України особа має особисті немайнові права інтелектуальної власності та/або майнові права інтелектуальної власності.

Відповідно до статті 270 ЦК України окремим видом особистих немайнових прав є право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

Статтями 15, 275 ЦК України передбачено право особи на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.

Відповідно до вимог статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» автор - фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір; контрафактний примірник твору, фонограми, відеограми - примірник твору, фонограми чи відеограми, відтворений, опублікований і (або) розповсюджуваний з порушенням авторського права і (або) суміжних прав, у тому числі примірники захищених в Україні творів, фонограм і відеограм, що ввозяться на митну територію України без згоди автора чи іншого суб`єкта авторського права і (або) суміжних прав, зокрема з країн, в яких ці твори, фонограми і відеограми ніколи не охоронялися або перестали охоронятися; примірник твору - копія твору, виконана у будь-якій матеріальній формі.

Перелік об`єктів авторського права закріплений у статті 433 ЦК України та статті 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права».

Згідно з частиною третьою статті 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права», передбачена цим Законом правова охорона поширюється тільки на форму вираження твору і не поширюється на будь-які ідеї, теорії, принципи, методи, процедури, процеси, системи, способи, концепції, відкриття, навіть якщо вони виражені, описані, пояснені, проілюстровані у творі.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про авторське право і суміжні права» частина твору, яка може використовуватися самостійно, у тому числі й оригінальна назва твору, розглядається як твір і охороняється відповідно до цього Закону.

У силу вимог частини першої статті 437 ЦК України та статті 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» первинним суб`єктом авторського права є автор твору, а авторське право виникає з моменту створення твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей. Суб`єкт авторського права для засвідчення авторства (авторського права) на оприлюднений чи не оприлюднений твір, факту і дати опублікування твору чи договорів, які стосуються права автора на твір, у будь-який час протягом строку охорони авторського права може зареєструвати своє авторське право у відповідних державних реєстрах. Державна реєстрація авторського права і договорів, які стосуються права автора на твір, здійснюється Установою відповідно до затвердженого Кабінетом Міністрів України порядку. Установа складає і періодично видає каталоги всіх державних реєстрацій.

За змістом частин третьої та четвертої статті 426 ЦК України використання об`єкта права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється з дозволу особи, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, крім випадків правомірного використання без такого дозволу, передбачених цим Кодексом та іншим законом. Умови надання дозволу на використання об`єкта права інтелектуальної власності можуть бути визначені ліцензійним договором.

Використання твору здійснюється лише за згодою автора (стаття 443 ЦК України).

Статтею 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» передбачено, що до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) належать: виключне право на використання твору та виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами.

Частиною першою статті 32 Закону України «Про авторське право і суміжні права» встановлено, що автору та іншій особі, яка має авторське право, належить виключне право надавати іншим особам дозвіл на використання твору будь-яким одним або всіма відомими способами на підставі авторського договору. Використання твору будь-якою особою допускається виключно на основі авторського договору, за винятком випадків, передбачених статтями 21-25 цього Закону

Вибір способу захисту порушеного права належить позивачу - суб`єкту авторського права і (або) суміжних прав.

Статтею 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права» передбачено, що плагіат - це оприлюднення (опублікування), повністю або частково, чужого твору під іменем особи, яка не є автором цього твору.

За змістом положень статті 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права», у разі порушення авторського права і (або) суміжних прав можливим є одночасне застосування кількох передбачених зазначеною статтею способів цивільно-правового захисту таких прав.

Відповідно до підпунктів «а», «г» абзацу другого частини першої статті 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» при порушеннях будь-якою особою авторського права і (або) суміжних прав, передбачених статтею 50 цього Закону, недотриманні передбачених договором умов використання творів і (або) об`єктів суміжних прав, використанні творів і об`єктів суміжних прав з обходом технічних засобів захисту чи з підробленням інформації і (або) документів про управління правами чи створенні загрози неправомірного використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав та інших порушеннях особистих немайнових прав і майнових прав суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав суб`єкти авторського права і (або) суміжних прав мають право, зокрема: вимагати визнання та поновлення своїх прав, у тому числі забороняти дії, що порушують авторське право і (або) суміжні права чи створюють загрозу їх порушення; подавати позови до суду про відшкодування збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду, або стягнення доходу, отриманого порушником внаслідок порушення ним авторського права і (або) суміжних прав, або виплату компенсацій.

Згідно з статтею 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» первинним суб`єктом, якому належить авторське право, є автор твору.

За відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей.

Особа, яка має авторське право (автор твору чи будь-яка інша особа, якій на законних підставах передано авторське майнове право на цей твір), для сповіщення про свої права може використовувати знак охорони авторського права. Цей знак складається з таких елементів: латинська літера «c», обведена колом; ім`я особи, яка має авторське право; рік першої публікації твору.

Знак охорони авторського права проставляється на оригіналі і кожному примірнику твору.

Суб`єкт авторського права для засвідчення авторства (авторського права) на оприлюднений чи не оприлюднений твір, факту і дати опублікування твору чи договорів, які стосуються права автора на твір, у будь-який час протягом строку охорони авторського права може зареєструвати своє авторське право у відповідних державних реєстрах.

Аналогічні положення визначені статями 433, 435, 437 ЦК України.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 червня 2010 року № 5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» судам роз`яснено, що авторське право виникає в силу факту створення інтелектуальною творчою працею автора або співавторів твору науки, літератури і мистецтва. Твір вважається створеним з моменту первинного надання йому будь-якої об`єктивної форми з урахуванням суті твору (зокрема, письмової форми, електронної форми, речової форми). Якщо не доведено інше, результат інтелектуальної діяльності вважається створеним творчою працею.

Відповідно до частин першої, третьої статті 442 ЦК України твір вважається опублікованим (випущеним у світ), якщо він будь-яким способом повідомлений невизначеному колу осіб, у тому числі виданий, публічно виконаний, публічно показаний, переданий по радіо чи телебаченню, відображений у загальнодоступних електронних системах інформації.

Ніхто не має права опублікувати твір без згоди автора, крім випадків, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

З урахуванням дії в авторському праві презумпції авторства, її спростувати повинен відповідач, тобто особа, яка на думку автора, порушила її авторські права, і така особа не повинна доводити презумпцію авторства, оскільки зазначене презюмується.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, на вказане уваги не звернув та, посилаючись на те, що в ході розгляду даної справи судом не здобуто належних та допустимих доказів того, що дисертація, що створена ОСОБА_1 , є об`єктом авторського права, не звернув уваги на те, що відповідачі не надали доказів на спростування авторства ОСОБА_1 .

Також суди попередніх інстанцій не врахували, що за закріпленим у цивільному процесуальному законодавстві принципом доказування кожною стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, позивач повинен довести факт наявності в нього авторського права, факт його порушення відповідачем або загрозу такого порушення, розмір шкоди (за винятком вимоги щодо виплати компенсації), якщо вона завдана, та причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою і діями відповідача; відповідач, який заперечує проти позову, зобов`язаний довести відсутність порушень авторський прав, дотримання ним вимог Закону України «Про авторське право і суміжні права» при використанні об`єкта авторського права, а також спростувати передбачену цивільним законодавством презумпцію винного завдання шкоди. Компенсація підлягає виплаті у разі доведення факту порушення майнових прав суб`єкта авторського права і (або) суміжних прав і не залежить від розміру заподіяних збитків.

Згідно з висновком експерта за результатами проведення експертизи у сфері інтелектуальної власності від 23 листопада 2018 року № 7340/17-53/24599-24621/18-53 у монографії має місце відтворення частин дисертації ОСОБА_2 ; без вивчення всіх джерел, на які було здійснено посилання у монографії, дисертації ОСОБА_1 та дисертації ОСОБА_2 , визначити чи має місце відтворення частин дисертації ОСОБА_1 , які містяться в матеріалах справи, без відповідного посилання на джерела запозичення, не виявляється можливим. Також, не виявляється можливим встановити, чи є дисертація ОСОБА_2 та монографія об`єктом авторського права та чи дані роботи містять ознаки плагіату, оскільки без дослідження усіх джерел, на які є посилання, визначити творчий вклад та самостійність опрацювання вищезазначених джерел кожним із авторів, не виявляється за можливе.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

Відповідно до статті 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 листопада 2019 рокупризначено у справі додаткову технічну експертизу об`єктів інтелектуальної власності з тих підстав, що висновок від 23 листопада 2018 року № 7340/17-53/24599-24621/18-53 за результатами проведення експертизи у сфері інтелектуальної власності є неповним, а для встановлення плагіату, фальсифікації та фабрикації результатів дисертаційного дослідження потрібні спеціальні знання.

Додаткова експертиза не була проведена у зв`язку з тим, що позивач не оплатила її проведення.

Разом із тим, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції поклав в основу рішення висновок судової експертизи від 23 листопада 2018 року № 7340/17-53/24599-24621/18-53, який раніше визнав неповним, при цьому вказував на те, що цей висновок є чітким та конкретним, обґрунтованим та належно мотивованим, виконаний на підставі відповідних методик, ґрунтується на матеріалах справи і чинному законодавстві, а тому є належним та допустимим доказом у справі.

Зазначеним суд суперечить сам собі, бо якщо учасник справи ухилився від участі в експертизі (не сплатив), то суд мав право застосувати вимоги статті 109 ЦПК України.

Верховний Суд вважає, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, належним чином не з`ясував фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, та, відхиляючи висновок експертизи від 14 лютого 2020 року № 6555, належно не мотивував його відхилення, фактично самостійно, не маючи на те спеціальних знань, здійснив дослідження об`єктів інтелектуальної власності, яке ставилося перед експертною установою, перебравши на себе не притаманні суду функції експерта.

Ураховуючи те, що суд касаційної інстанції позбавлений права досліджувати докази, які не були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, отже, і ухвалити своє рішення не має процесуальної можливості.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частин третьої і четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За викладених обставин судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. А. Воробйова Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Ю. В. Черняк