Справа № 341/1685/21
Провадження № 22-ц/4808/245/22
Головуючий у 1 інстанції ГАПОЛЯК Т. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Дениса Тараса Дмитровича на рішення (заочне) Галицького районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Гаполяком Т.В. 02 листопада 2021 року в м. Галичі Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року представником Денисом Т.Д. в інтересах ОСОБА_1 подано позов до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власницею будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з позивачкою в даному будинку зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2 . Згідно акту обстеження від 03 вересня 2021 року ОСОБА_2 зі слів сусідів не проживає більше 7 років.

Оскільки реєстрація у належному їй будинку колишнього чоловіка обмежує її право на вільне володіння, користування та розпорядження її майном, просила визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.2-3).

Рішенням (заочним) Галицького районного суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2021 року у задоволенні відмовлено (а.с.29-30).

Не погодившись з даним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Денис Тарас Дмитрович подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що відповідач не являється власником даного майна і підставою для звернення з позовом є сплата комунальних платежів за його відсутності. За обставинами даної справи спір виник між власницею квартири та колишнім чоловіком-користувачем житлового приміщення. Позивач просила визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселити відповідача, посилаючись на те, що право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу позивача як власника цього майна. Станом на 2021 рік відповідач не є членом сім`ї власників будинку, і, виселившись з нього добровільно та не маючи наміру в майбутньому проживати в ньому, вже понад рік не проживає у спірному будинку.

Просить рішення суду скасувати, прийняти нове рішення яким позовні вимоги задовольнити (а.с.35-38)

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судове засідання не з`явилися сторони про причини неявки не повідомили, хоча про день місце та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Від представника ОСОБА_1 Дениса Т.Д. подано на адресу апеляційного суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. Просить апеляційну скаргу задовольнити.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу у відсутності сторін.

В силу ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст.367 ЦПК України законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з положень ч.3 ст. 9 ЖК України, ст. 405 ЦК України, 12,13,81,89 ЦПК України, прийняв до уваги, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено, дослідивши обставини справи, дійшов висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.

З таким висновком апеляційний суд погоджується з огляду на таке.

Судом встановлено, що 18 жовтня 2014 року шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_1 від 18.10.2014 року (а.с.5).

ОСОБА_1 23.09.2019 року на підставі довідки № 307 від 05.08.2019 року, виданої Бовшівською сільською радою, оформила право власності на житловий будинокк з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8).

Згідно довідки старости Бовшівського старостинського округу Бурштинської міської ради про склад сім`ї №566 від 03 вересня 2021 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , (а.с.9).

Зі змісту акта №42 обстеження житлового будинку та встановлення осіб, які проживають від 03 вересня 2021 року встановлено, що станом на 03 вересня 2021 року ОСОБА_2 у будинку не проживає (а.с.4).

Згідно інформації, яка міститься у акті №54, складеному 15.11.2021 року, ОСОБА_2 , зареєстрований в даному будинку, але згідно пояснень сусідів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 2014 року в будинку не проживає. Місце перебування та проживання в Республіці Італії (а.с.39).

Відомостей про підстави реєстрації місця проживання ОСОБА_2 у вказаному будинку матеріали справи не містять.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз змісту даної статті дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше одного року та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин не встановлено, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім членом сім`ї власника житла є одним із способів захисту житлових прав особи.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів сім`ї права користування займаним приміщенням та не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням (постанова ВС від 05.04.2022 року у справі № 753/13566/20-ц, провадження № 61-17866св21)

Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказів того на якій підставі відповідач був вселений у будинок, кому на час його вселення належав будинок, того, що він добровільно залишив своє місце проживання, втратив інтерес до цього житла та не зберігає зв`язок з ним, матеріали справи не містять. Крім того, позивачем не подано доказів про наявність перешкод і створення їх відповідачем у користуванні та розпорядженні будинком.

Оскільки апелянтом не доведено належними та допустимими доказами факт непроживання відповідача за місцем реєстрації без поважних причин понад встановлені законодавством строки, а також не представлено доказів про створення відповідачем перешкод позивачу у користуванні і розпорядженні будинком, тому висновок суду про недоведеність позовних вимог є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дениса Тараса Дмитровича залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 27 травня 2022 року.