Справа № 127/5095/21
Провадження № 22-ц/801/91/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шаміна Ю. А.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 рокуСправа № 127/5095/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Берегового О.Ю., Сала Т.Б.,

за участі секретаря судового засідання Ліннік Я.С.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2021 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду області Шаміною Ю.А.,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири, яка була придбані сторонами у шлюбі.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що сторони з 10.11.2017 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 14.12.2020 був розірвано.

ОСОБА_2 вказує, що в період шлюбу ними було придбано у спільну сумісну власність квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 , яка за домовленістю між ними оформлена на відповідача.

Позивач зазначив, що він приймав участь у придбанні квартири, оскільки витратив особисті кошти, що були подаровані йому його батьками та грошові кошти зароблені в шлюбі із відповідачем. Також за спільні кошти позивач з відповідачем зробили ремонт, що значно збільшило її вартість. Позивач погодився на прохання відповідача оформити квартиру лише на відповідача - ОСОБА_1

ОСОБА_2 вказує, що після розірвання шлюбу вони не можуть дійти згоди щодо розподілу вказаної квартири. Відповідач не погоджується добровільно розділити спільно набуту квартиру та виділити позивачу житлову площу, яка б відповідала його частці в спільному майні.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.

В заперечення позову, ОСОБА_1 було подано зустрічний позов до ОСОБА_2 , в якому просила визначити частки у спільному майні - квартирі, що становлять ОСОБА_1 - 81/100, а ОСОБА_2 - 19/100 та припинити права власності ОСОБА_2 на частку у квартирі, стягнувши з неї на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості його частки в розмірі 206062,41 грн.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого вони придбали квартиру та зареєстрували її на ОСОБА_1 . Зазначила, що у придбання цієї квартири, крім спільних коштів, були вкладені її особисті кошти, які були виручені нею від продажу її власної квартири, яка належала їй особисто та придбана до шлюбу.

ОСОБА_1 вказала, що 16.06.2015 придбала квартиру АДРЕСА_2 , яку 01.03.2019 продала за 252 500,00 грн.

Так, спірна квартира м. Вінниця, побудована за рахунок фінансування будівництва членами ОК «ЖБК «Кварталбуд-21» згідно п. 2.1 Договору про спільну забудову земельної ділянки від 29.03.2016. Відповідно до додаткової угоди до Договору про сплату пайових внесків у ОК ЖБК «Кварталбуд-21» №4/11 від 19.06.2017 в порядку переуступки права вимоги ОСОБА_1 внесла пайовий внесок у сумі 392300,00 грн, а також доплатила 9700,00 грн. Загальна вартість спірної квартири на момент придбання, 22.03.2019 була визначена у розмірі пайового внеску 402000,00 грн, які ОСОБА_1 були сплачені повністю, з урахуванням внесення нею її особистих коштів 252500,00 грн, які були отримані нею під час шлюбу від продажу квартири, яка належала їй особисто.

ОСОБА_1 зазначає, що 22.03.2019 вона набула право власності на спільну квартиру. Тому, вважає, що її особистою власністю відповідно до розміру її особистого внеску є 62,81% квартири. Крім того, ОСОБА_1 наведено розрахунок часток згідно якого 402000,00 грн = 100%, тобто 1 % - 4020 грн. Розмір її особистого внеску 252500,00 грн : 4020 грн = 62,81%, решта 37,19% є спільною сумісною власністю, яка підлягає поділу між подружжям в рівних частках відповідно до ст. 70 СК України, тобто по 18,59% кожному з подружжя, тому, на думку ОСОБА_1 , її частка у квартирі у разі її поділу має становити 62,81% + 18,59% = 81,4%, а частка колишнього чоловіка ОСОБА_2 із заокругленням до десятих - 18,6%, відповідно у дробах частки становлять: ОСОБА_1 - 81/100, ОСОБА_2 - 19/100. Вказує, що частка ОСОБА_2 в порівнянні з її часткою є незначною і не може бути виділена в натурі, оскільки об`єктом спору є однокімнатна квартира, яка розташована на одинадцятому поверсі багатоквартирного будинку, спільне володіння та користування нею є неможливим, шлюбні стосунки припинено, припинення права ОСОБА_2 не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_2 , який має право на житло за місцем реєстрації.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила задовольнити позовні вимоги за зустрічним позовом.

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на зустрічну позовну заяву, в якому вказує, що не визнає вимоги зустрічного позову та просив відмовити в його задоволенні. Пояснив, що під час перебування в шлюбі, на ім`я ОСОБА_1 було зареєстровано квартиру, придбання якої відбулося шляхом набуття членства у кооперативі та сплати визначеного внеску, який склав 402000,00 грн. Оскільки спільних грошових коштів не вистачило на сплату пайового внеску, на придбання квартири ним було вкладено 149500,00 грн його особистих коштів, які 10.03.2019 йому подарував батько. Інша частина пайового внеску, в сумі 252500,00 грн. дійсно була вкладена позивачем за рахунок коштів отриманих нею від продажу квартири, яка належала їй до шлюбу. Крім того, квартира була новобудовою, а тому потребувала капітального ремонту, у зв`язку з тим, що усі ремонтно-оздоблювальні роботи квартири проводилося за рахунок його особистих грошових коштів, які йому подарували батько з мамою, а це більше 230000,00 грн. Вказує, що, окрім спільних коштів, ОСОБА_2 було витрачено частину його особистих коштів, які йому подарував батько в сумі 100500,00 грн, та кошти, які йому подарувала мати в сумі 134470,00 грн, що були отримані нею як одноразова грошова допомога в зв`язку із звільненням з військової служби, за рахунок чого вартість спірної квартири зросла з 402000,00 грн до 1084539,00 грн.

Відтак, заперечив щодо наведеного позивачем розрахунку часток, адже позивач намагається розрахувати частки на час придбання нерухомого майна, а не на час його поділу, що фактично призводить до того, що позивач зараховує у свою частку вартість майна, яка сформувалася за рахунок вкладення особистих коштів відповідача, що є неприпустимим.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2021 року первісний позов ОСОБА_2 задоволено та зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку житлової квартири, загальною площею 40,2 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині позовних вимог за зустрічним позовом відмовити.

Повернуто ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 206062,41 грн внесену на депозитний рахунок ТУ ДСА у Вінницькій області згідно з платіжним дорученням №20030634 від 13.09.2021.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені первісного позову, а зустрічний позов задовольнити повністю.

В якості основних доводів скаржник зазначає те, що пояснення допитаних в судовому засіданні свідків в частині мети надання коштів, періоду їх надання та розміру є суперечливими. Висновок суду, що за рахунок спільних коштів та трудових затрат квартиру приведено у стан придатний для проживання, що збільшило вартість квартири є безпідставним, так як жодного доказу матеріали справи не містять. Суд не дав належної правової оцінки тій обставині , що позивач визнав, що на придбання квартири нею були витрачені особисті кошти.

В свою чергу ОСОБА_2 подав до суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вирішити питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 7000 гривень.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду поза межами доводів апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду не відповідає.

Судом установлено, що з 10.11.2017 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 14.12.2020 розірвано.

16.06.2015 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено Договір купівлі-продажу, згідно якого остання купила квартиру та сплатила відповідну грошову суму - 128000,00 грн (Т.1 а.с. 31-32).

01.03.2019 ОСОБА_1 продала вище вказану квартиру за 252500,00 грн, що підтверджується копією Договору купівлі-продажу квартири (Т.1 а.с.33-34).

29.03.2016 між ТОВ «Династія В.В.» та ОК «Житлово-будівельний кооператив «Кварталбуд-21» укладено Договір про спільну забудову земельної ділянки, предметом якого є здійснення будівництва об`єкту за рахунок фінансування членів кооперативу з метою отримання у власність об`єкта будівництва членами кооперативу та товариством у тих обсягах квадратних метрів, що визначені у даному договорі (Т.1 а.с. 35-37).

19.06.2017 ОК ЖБК «Кварталбуд-21» та ОСОБА_5 уклали Договір про сплату внесків у ОК ЖБК «Кварталбуд-21» за яким ЖБК зобов`язався організувати будівництво житлового будинку по АДРЕСА_3 за рахунок внесків учасників та внесків інших асоційованих членів ЖБК (Т.1 а.с. 46-53).

22.03.2019 між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено Договір переуступки права вимоги до Договору про сплату пайових внесків у ОК ЖБК «Кварталбуд-21» №4/11 від 19 червня 2017 року згідно якого ОСОБА_5 переуступив, а ОСОБА_1 прийняла право вимоги до третьої особи на отримання у власність квартири АДРЕСА_1 (Т.1 а.с. 45).

22.03.2019 між ОК «ЖБК «Кварталбуд-21» та асоційованим членом кооперативу ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду до договору про сплату пайових внесків у ОК ЖБК «Кварталбуд-21» №4/11 від 19 червня 2017 року зі змісту якої вбачається, що фактично побудована загальна площа квартири згідно замірів здійснених уповноваженої особою є більшою на 0,97 м. кв. від площі згідно договору, при цьому учасник зобов`язується доплатити на розрахунковий рахунок ЖБК 9700 грн, що дорівнює вартості різниці між фактично побудованою площею згідно замірів уповноваженої особи та площі квартири згідно з договором (Т.1 а.с. 40).

Як слідує із квитанції до прибуткового касового ордеру №2 від 22 березня 2019 року, виданої ОК ЖБК «Кварталбуд-21», ОСОБА_1 на підставі додаткової угоди до договору №4/11 від 19.06.2017 р. сплатила 9700,00 грн (Т.1 а.с. 42).

Згідно довідки №560 від 22 березня 2019 року, виданої ОК ЖБК «Кварталбуд-21», ОСОБА_1 є асоційованим членом Житлово-будівельного кооперативу «Кварталбуд-21» та згідно Договору про сплату пайових внесків у ОК ЖБК «Кварталбуд-21» №4/11 від 19 червня 2017 року внесла пайовий внесок у сумі 402000 гривень 00 копійок на будівництво квартири АДРЕСА_1 (секція №4) (Т.1 а.с. 43).

Відповідно до акту прийому-передачі до Договору про сплату пайових внесків у ОК ЖБК «Кварталбуд-21» №4/11 від 19 червня 2017 року, ОСОБА_1 прийняла квартиру АДРЕСА_1 (Т.1 а.с. 44).

Як слідує із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартира зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_1 (Т.1 а.с. 4).

Згідно висновку судового експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи №ОС-420 від 06 квітня 2021 року ринкова вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , станом на 06 квітня 2021 року, складає 1084539,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірне майно було придбане в період перебування сторін у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя, тому квартира підлягає поділу між ними в рівних частках. Крім того, ОСОБА_1 не спростовано презумцію спільності майна подружжя, враховуючи, що на момент придбання квартири сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Вінницький апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Між сторонами виник спір з приводу поділу спільно нажитого майна подружжя, який регулюється нормами Сімейного Кодексу України.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення неможна визнати законним і обґрунтованим з огляду на таке.

Відповідно до статей 69,70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно з частиною 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз змісту статті 60 СК України свідчить про те, що законом встановлено презумпцію спільності майна подружжя, набутого ними у період шлюбу.

Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Згідно ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Як вбачається із матеріалів справи, спірна квартира була оформлена під час шлюбу сторін, загальна вартість якої на момент придбання становила 402000,00 грн, при цьому ОСОБА_1 було сплачено 252 500,00 грн особистих коштів, які отримала під час шлюбу від продажу квартири, яка належала їй особисто до шлюбу.

Вказана обставина не заперечується сторонами у справі та підтверджена належними доказами.

Даній обставині суд першої інстанції належної правової оцінки не надав, хоча це має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Отже, суд погоджується з доводами ОСОБА_1 про те, що кошти в сумі 252 500,00 грн отримані нею від реалізації належної їй квартири, були внесені в рахунок придбання спірної квартири.

Решта коштів у сумі 149 500, 00 грн., які були сплачені за придбання квартири, є спільною сумісною власністю подружжя. Матеріали справи належних доказів протилежного не містять.

Так, суд першої інстанції правильно виходив із того, що спірна квартира була придбана подружжям у період перебування у шлюбі і її вартість становила 402000,00 грн.

Натомість судом першої інстанції не взято до уваги, що ОСОБА_1 здійснено внесок особистих коштів у придбанні квартири в сумі 252 500,00 грн. Тому, її особистою власністю відповідно до розміру її особистого внеску становить 62,81% квартири, а решта 37,19% є спільною сумісною власністю, яка полягає між подружжям в рівних частках, що становить частка ОСОБА_1 - 81/100 та частка ОСОБА_2 - 19/100.

Апеляційний суд наголошує на тому, хоча реєстрація права власності на квартиру вчинена під час шлюбу, однак визначаючи розмір частки потрібно брати до уваги, що у придбанні квартири, крім спільних коштів, вкладено особисті кошти ОСОБА_1 .

При вирішенні даного спору потрібно визначати частки не за принципом рівності, а з урахуванням особистого внеску ОСОБА_1 , як вимагає ч.7 ст. 57 СК України.

На вказані обставини суд першої інстанції не звернув увагу, та дійшов неправильного висновку, що частки сторін є рівними.

Вартість ремонту у квартирі та особистих трудових ресурсів, яка на думку ОСОБА_2 , підлягає врахуванню при поділі майна, жодними доказами у справі не підтверджена.

Покази свідків - батьків ОСОБА_2 , які є заінтересованими у наслідках розгляду справи, не підтверджують факту надання ними коштів на придбання квартири та її ремонт. А відтак дані докази до уваги судом не приймаються , в зв`язку з їх недопустимістю.

Слушними є доводи апеляційної скарги, що матеріали справи не містять доказів того, що за рахунок спільних коштів та трудових затрат квартиру приведено у стан придатний для проживання, що збільшило вартість квартири.

В судовому засіданні ОСОБА_2 пояснив, що в спірній квартирі не проживає. Знаходиться в зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою. Подання позову було спрямоване не для забезпечення його права на проживання ній та фактичне користування, а саме на її поділ.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що первісний позов ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, оскільки встановлено, що спірна квартира була оформлена під час шлюбу, при цьому ОСОБА_1 внесено особисті кошти в рахунок придбання спірної квартири, тому визначити частки квартири за принципом рівності, не є можливим.

Враховуючи, що ОСОБА_1 доведено позовні вимоги щодо внесення нею в рахунок придбання спірної квартири особистих коштів в сумі 252 500,00 грн. Тому, її особистою власністю відповідно до розміру її особистого внеску становить 62,81% квартири, а решта 37,19% є спільною сумісною власністю, яка полягає між подружжям в рівних частках, що становить частка ОСОБА_1 - 81/100 та частка ОСОБА_2 - 19/100.

Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України та ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відтак, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції вирішуючи спір, допустив порушення норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, а його висновки не відповідають фактичним обставинам справи, що є підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового про часткове задоволення первісного позову та задоволення в повному обсязі зустрічного позову ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки у спільному майні, припинення права власності- задовольнити.

Визначити, що частки у спільному майні - квартирі АДРЕСА_1 становлять ОСОБА_1 - 81/100, а ОСОБА_2 - 19/100.

Припинити право власності ОСОБА_2 на частку у спільному майні - квартирі АДРЕСА_1 , загальною площею 40,2 кв.м., житловою площею 20,4 кв.м., стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості його частки в розмірі 206 062,41 гривень, за рахунок коштів, які внесені ОСОБА_1 на депозитний рахунок ТУ ДСА у Вінницькій області згідно із платіжним дорученням № 20030634 від 13.09.2021.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 січня 2022 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: О.Ю. Береговий

Т.Б. Сало