Постанова

Іменем України

27 травня 2022 року

м. Київ

справа № 161/20601/14

провадження № 61-17135 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Укрфінстандарт»;

відповідач - ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 22 вересня 2021 рокуу складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Здрилюк О. І., Карпук А. К.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 04 вересня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 були укладені договори про надання споживчого кредиту, а саме: № 0, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит в іноземній валюті в сумі 193 741 доларів США; № 0, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит в іноземній валюті в сумі 10 000 доларів США; № 0, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит в іноземній валюті в сумі 7 997 доларів 35 центів США; № 0, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит в іноземній валюті в сумі 96 259 доларів США.

Відповідно до пункту 1.2.5 кредитних договорів ПАТ «УкрСиббанк» надало ОСОБА_1 кредитні кошти, а ОСОБА_1 зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повертати банку кредитні кошти щомісячно в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку № 1 та щомісячно сплачувати проценти в порядку, передбаченому пунктом 1.2.9 кредитних договорів та повернути кредит не пізніше 04 вересня 2018 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за яким позичальник передав в іпотеку банку належне йому нерухоме майно, а саме: п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Проте ОСОБА_1 свої зобов`язання щодо погашення заборгованості за кредитними договорами не виконав, не здійснював своєчасних платежів у повному обсязі, в зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість, яка станом на 26 листопада 2014 року складала: за кредитним договором № 0 - 274 923 доларів 58 центів США та пеня у розмірі 411 709 грн 71 коп.; за договором № 0 - 10 765 доларів 93 центи США та пеня у розмірі 13 334 грн 84 коп.; за договором № 0 - 132 181 доларів 60 центів США та пеня у розмірі 191 949 грн 94 коп.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ПАТ «УкрСиббанк» просило суд у рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , а також стягнути судові витрати у справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Протокольною ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 травня 2015 року у складі судді Кихтюка Р. М. замінено відповідача ОСОБА_1 на належного відповідача - ОСОБА_2 , до якого перейшло право власності на предмет іпотеки.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області суду від 22 січня 2019 року залучено до участі в справі правонаступника ПАТ «УкрСиббанк» - товариство з обмеженою відповідальністю «Укрфінстандарт» (далі - ТОВ «Укрфінстандарт»).

Протокольною ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2019 року ОСОБА_3 залучено третьою особою до участі у справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 травня 2019 року позов ТОВ «Укрфінстандарт» задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_4 , шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» із встановленням початкової ціни реалізації предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитними договорами від 04 вересня 2008 року у розмірі 417 870 доларів США 53 центи. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник належним чином зобов`язання за кредитними договорами не виконував унаслідок чого виникла заборгованість, розмір якої визначено відповідно до умов договору та вимог закону, а тому наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що копія рішення суду була направлена сторонам і справі, зокрема і третій особі ОСОБА_3 , 19 червня 2019 року. Копію зазначеного рішення суду ОСОБА_3 згідно повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення отримав особисто 22 червня 2019 року, проте апеляційну скаргу на зазначене рішення суду ОСОБА_3 подав 06 вересня 2021 року, тобто після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення. За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 з підстав, передбачених частиною другою статті 358 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2021 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати й передати справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неповне дослідження наявних у справі матеріалів, а тому висновки суду не відповідають матеріалам справи та порушують права заявника на судових захист.

Також заявник вказує на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі, що передбачено пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 161/20601/14 з Луцького міськрайонного суду Волинської області.

У січні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що він не був належним чином повідомленим про судові засідання, оскільки у той час перебував у лікарні, а третьою особою його не було залучено до участі у справі.

Вказував, що 16 липня 2014 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за яким останній отримав у позику грошові кошти у сумі 1 136 000 грн, що станом на дату позики було еквівалентом 97 100 доларів США.

У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним договором позики між ним та ОСОБА_2 було укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Валянською Т. П. реєстровий № 2447, за яким в іпотеку передано приміщення квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 17 липня 2013 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю. Б.

Вважав, що він є особою, яка не брала участі у справі, а суд вирішив питання про його права та інтереси.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Оскаржуване рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 травня 2019 року було ухвалено судом першої інстанції 31 травня 2019 року.

ОСОБА_3 був повідомлений належним чином про судове засідання призначене на 31 травня 2019 року (а.с. 23-24, т. 2).

Копія рішення суду, як слідує з супровідного листа, була направлена сторонам у справі, зокрема і третій особі ОСОБА_3 , 19 червня 2019 року (а.с. 30-33, т. 2).

Копію зазначеного рішення суду ОСОБА_3 згідно повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення отримав особисто 22 червня 2019 року (а.с. 34, т. 2).

Апеляційну скаргу на зазначене рішення суду ОСОБА_3 подав 06 вересня 2021 року, тобто після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, у межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братися до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль у ньому апеляційного суду (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 53, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

При цьому, забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами положень законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Разом із тим, ЄСПЛ зауважив, що доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, ЕСПЛ визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Отже, вказаною нормою процесуального права чітко передбачено, що питання поважності пропуску строку на апеляційне оскарження досліджується у всіх наведених випадках, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Згідно з частиною першою статті статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Аналіз вказаних процесуальних норм дає підстави для висновку, що сплив річного строку з дня складання повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку.

Виключенням з цього правила є подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученої до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, та пропуск строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 був повідомлений належним чином про судове засідання призначене на 31 травня 2019 року (а.с. 23-24, т. 2).

Копія рішення суду, як слідує з супровідного листа, була направлена сторонам у справі, зокрема і третій особі ОСОБА_3 , 19 червня 2019 року (а.с. 30-33, т. 2).

Копію зазначеного рішення суду ОСОБА_3 згідно повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення отримав особисто 22 червня 2019 року (а.с. 34, т. 2).

Апеляційну скаргу на зазначене рішення суду ОСОБА_3 подав 06 вересня 2021 року,тобто більше, ніж через два роки з часу ухвалення та отримання ним рішення суду.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження, оскільки апеляційну скаргу подано після спливу встановленого частиною другою статті 358 ЦПК України однорічного строку з дня складення повного тексту судового рішення, що є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від поважності причин пропуску такого строку.

Доводи касаційної скарги про те, що він не був залучений до участі у справі спростовується матеріалами справи, а саме протокольною ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2019 року, якою ОСОБА_3 залучено третьою особою до участі у справі, про що він був повідомлений належним чином (а.с. 9, 12-13, т. 2).

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку, що оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції постановлена без додержання норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Волинського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара