ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 січня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/6090/21

Головуючий у першій інстанції Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/24/22

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 вересня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

У С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ТОВ «Вердикт Капітал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути з останньої на його користь заборгованість за кредитним договором № 500961472 від 07.10.2014 у розмірі 55 354,80 грн, понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2 270 грн та на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

Позов обґрунтовувало тим, що 07.10.2014 між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 500961472, за яким остання отримала кредит у сумі 18 809,36 грн зі сплатою 15,9 відсотків річних строком до 08.10.2019. 21.06.2016 ПАТ «Альфа-Банк» за договором факторингу № 1 відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги заборгованості за кредитним договором № 500961472 від 07.10.2014.

26.12.2018 ТОВ «Кредитні ініціативи» за договором факторингу № 2019-1КІ/ВЕСТА відступило право вимоги за вказаним кредитним договором ТОВ «ФК «ВЕСТА».

16.01.2019 на підставі договору відступлення прав вимог № 16-01/2019 ТОВ «ФК «ВЕСТА» відступило право вимоги за спірним кредитним договором ТОВ «Вердикт Капітал».

Заборгованість за спірним кредитним договором відповідачкою в повному обсязі не погашена та станом на 28.04.2021 відповідно до розрахунку заборгованості, з урахуванням права позивача на стягнення інфляційних втрат та 3% річних, її загальний розмір становить 55 354,80 грн, з яких: нараховані 3% річних 1 578,89 грн, втрати від інфляції 3 429,49 грн, заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 17 527,25 грн, заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 23 287,72 грн, заборгованість з пені 9 531,45 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 23.09.2021 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Вердикт Капітал» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне з`ясування всіх обставин справи, недослідження доказів та неправильне застосування законодавства до спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що докази видачі кредиту, детальний розрахунок боргу, виписка по рахунку за кредитним договором №500961472 не були передані попереднім кредитором для нового кредитора, а тому лише первісний кредитор є розпорядником даної інформації.

Заявник вважає, що для повного з`ясування обставин справи є необхідність у витребуванні від АТ «Альфа-Банк» виписки по рахунку за кредитним договором та детального розрахунку відступленої суми боргу.

Указує, що з моменту набутого права вимоги всі спроби нового кредитора отримати докази видачі кредиту, розрахунку боргу, виписку по рахунку були безрезультатні.

Просить взяти до уваги долучений до апеляційної скарги розширений розрахунок заборгованості за кредитним договором, з якого вбачається, що відповідачці було видано кредитні кошти, зазначено розмір та терміни здійснення щомісячного платежу, суми внесених позичальницею коштів.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду документальне підтвердження фактичного надання кредиту та розрахунок заборгованості за кредитом, а тому позов не підлягає задоволенню, оскільки не підтверджується належними та беззаперечними доказами.

З такими висновками районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що 07.10.2014 між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 500961472 про надання кредитних коштів у сумі 18 809,36 грн зі сплатою фіксованої процентної ставки за користування кредитом 15,99%, строком до 08.10.2019 (а.с. 10-14).

21.06.2016 між ПАТ «Альфа-Банк» (клієнт) та ТОВ «Кредитні ініціативи» (фактор) було укладено договір факторингу №1, відповідно до якого ПАТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права грошової вимоги заборгованості до боржників за кредитними договорами, перелік яких міститься в Додатку № 1 до договору, в тому числі, за договором кредиту № 500961472 від 07.10.2014, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачкою (а.с. 18, 46-49, 95, 104).

26.12.2018 між ТОВ «Кредитні ініціативи» (клієнт) та ТОВ «ФК «ВЕСТА» (фактор) було укладено договір факторингу № 2019-1К1/ВЕСТА, з послідуючими додатковими угодами до нього, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» відступило ТОВ «ФК «ВЕСТА» право вимоги до боржників за договорами, перелік яких міститься у додатку № 1-1 до договору, зокрема, за договором кредиту № 500961472 від 07.10.2014, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачкою (а.с. 19-33, 50-52, 96, 105).

16.01.2019 між ТОВ «ФК «ВЕСТА» (первісний кредитор) та ТОВ «Вердикт Капітал» (новий кредитор) було укладено договір відступлення прав вимоги №16-01/19/1, відповідно до якого ТОВ «ФК «ВЕСТА» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до боржників за договорами кредиту, перелік яких міститься у додатку № 1-1 до договору, в тому числі за договором кредиту №500961472 від 07.10.2014, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачкою (а.с. 37-45, 53, 97-100).

За твердженням позивача, через неналежне виконання грошового зобов`язання станом на 28.04.2021 загальна сума заборгованості з урахуванням інфляційних та 3% річних становить 55 354,80 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 17 527,25 грн, заборгованість за відсотками - 23 287,72 грн, заборгованість з пені 9 531,45 грн, 3% річних - 1 578,89 грн, інфляційні втрати - 3 429,49 грн.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частинами 1, 3 статті 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно із статтями 513, 514 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Відповідно до статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 статті 1078 ЦК України).

Згідно зі статтею 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт.

Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Частиною 1 статті 1083 ЦК України встановлено, що наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду ТОВ «Вердикт Капітал» до позовної заяви додано лише копії кредитного договору № 500961472 та договорів факторингу і відступлення прав вимоги, при цьому на підтвердження відступлення права вимоги від ПАТ «Альфа-Банк» до ТОВ «Кредитні ініціативи» надано витяг з договору факторингу № 1 від 21 червня 2016 року.

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності кредитної заборгованості ОСОБА_1 , її розміру, строків та механізму нарахування, як то докази щодо відкриття кредитного рахунку, видачі кредитної картки, її строку дії та фактичного надання кредитних коштів, виписки по рахунку позичальника, а також розрахунку заборгованості, проведеного первісним кредитором ПАТ «Альфа-Банк», станом на момент передачі належних останньому прав вимоги фактору, позивачем не надано.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27.10.1993).

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 17.04.2018 у справі № 200/11343/14-ц, в якій з метою ефективного гарантування права на справедливий суд відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30.09.2015 у справі № 6-780цс15 та від 11.10.2017 у справі № 6-1374цс17.

У частині 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.18 у справі № 910/18036/17).

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності, викладених норм матеріального права, що регулюють спірні відносини, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог відступлення йому належними чином прав вимоги за спірним кредитним договором та наявність підстав і правомірність стягнення з відповідачки кредитної заборгованості у вказаному розмірі.

На виконання вимог ст. 12 ЦПК України, всупереч процесуального обов`язку, позивачем в розпорядження суду належних та допустимих доказів на підтвердження підстав та обставин позовних вимог не надано.

Як зазначалось вище, за вимогами ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. За відсутності вказаних документів встановити права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав до нового кредитора не можливо.

Крім того, відповідно до п. 5.1.5 укладеного між ТОВ «ФК «Веста» та ТОВ «Вердикт Капітал» договору відступлення прав вимоги № 16-01/19/1 новий кредитор має право протягом 360 календарних днів після дати підписання цього договору, на підставі акту приймання-передачі (додаток № 5 до договору) самостійно отримати у первісного кредитора оригінал основних договорів, і документацію до них, яка міститься в кредитних досьє, за адресою: АДРЕСА_1 . Строк передачі оригіналів основних договорів, і документації до них, яка міститься в кредитних досьє може бути продовжений за письмовою згодою нового кредитора.

Сторони домовились, що первісний кредитор вважається таким, що добросовісно виконав свої зобов`язання по передачі новому кредитору документів, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі. У разі неотримання новим кредитором протягом 360 календарних днів після дати підписання цього договору вказаних вище документів, якщо в такому неотриманні немає вини первісного кредитора, первісний кредитор не несе відповідальності за таке неотримання і вважається таким, що виконав свої зобов`язання по договору.

Кредитне досьє сукупність документів, що стосуються отримання боржником кредиту за основним договором та знаходяться в первісного кредитора. Кредитні досьє щодо кожного боржника включають оригінали основних договорів з усіма додатками до них, а також копії паспорту, довідки про ідентифікаційний номер боржника. Кредитні досьє щодо окремих боржників можуть також включати: анкети на відкриття взаємовідносин з банком, заяви про надання кредиту, копії кореспонденції, що велася між банком і боржником (п. 1.1 договору).

Обов`язок доказування пред`явлених позовних вимог несе позивач і не може перекладатись на третіх осіб.

В апеляційній скарзі зазначається, що докази видачі кредиту, детальний розрахунок боргу, виписка по рахунку за кредитним договором № 500961472 не були передані попереднім кредитором до нового кредитора, тобто позивач сам підтвердив відсутність у нього належних доказів на підтвердження кредитної заборгованості ОСОБА_1 .

Посилання заявника на те, що з моменту набутого права вимоги всі спроби нового кредитора отримати докази видачі кредиту, розрахунку боргу, виписку по рахунку були безрезультатні, стосуються правовідносин між ним та попереднім кредитором та не є предметом розгляду даної справи, а тому твердження позивача про необхідність витребування від АТ «Альфа-Банк» виписки по рахунку за кредитним договором та детального розрахунку відступленої суми боргу є юридично неспроможними.

Таким чином, встановивши відсутність належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження позовних вимог, районний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ТОВ «Вердикт Капітал».

Не є слушними доводи заявника про врахування розширеного розрахунку заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 , який доданий ним до апеляційної скарги, зважаючи на таке.

Разом з апеляційною скаргою заявником подано розрахунок заборгованості за кредитом у гривні позичальника ОСОБА_1 , складений і підписаний посадовою особою ТОВ «Вердикт Капітал». В апеляційній скарзі позивач вказує, що з даного розрахунку вбачається, що відповідачці було видано кредитні кошти в розмірі, передбаченому кредитним договором - 18 809,36 грн, зазначено розмір та терміни здійснення щомісячного платежу за кредитним договором; розмежовано, які кошти мають вноситися на погашення тіла кредиту, відсотків за користування коштами, комісії; суми внесених коштів та дати платежів вказані у розрахунку заборгованості.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.05.2018 у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18) зазначено, що: «відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2018 у справі № 346/5603/17 (провадження № 61-41031св18) вказано, що: «Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок».

Позивачем клопотання про прийняття нових доказів через неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, та з наданням відповідних доказів, не заявлялись, а тому в апеляційного суду відсутні підстави для прийняття та дослідження вказаного розрахунку заборгованості за кредитом у гривні на стадії апеляційного провадження.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позивачем на підтвердження відступлення права вимоги від ПАТ «Альфа-Банк» до ТОВ «Кредитні ініціативи» надано витяг з договору факторингу № 1 від 21 червня 2016 року на одному аркуші, який містить вступну частину договору, розділ 1. Предмет договору, розділ 12. Назви, адреса та реквізити сторін. Із даного витягу встановити, чи передбачали умови даного договору право ТОВ «Кредитні ініціативи» наступного відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не вбачається можливим.

Відсутність належним чином оформленої та засвідченої копії вказаного договору факторингу, за яким відбувся перехід належних первісному кредитору ПАТ «Альфа-Банк» прав вимоги за спірним кредитним договором з ОСОБА_1 , позбавляє можливості встановити його умови, зокрема, щодо встановлення права наступного відступлення права вимоги третім особам, а відтак відсутні підстави стверджувати про правомірність відступлення прав вимоги за спірним кредитним договором послідуючим факторам і в кінцевому результаті саме позивачу у справі - ТОВ «Вердикт Капітал».

За викладених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду не впливають, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги ТОВ «Вердикт Капітал» без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча О.Є.Мамонова

Судді: Н.В.Висоцька

Н.В.Шитченко