СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/24589/21

пр. № 2/759/1506/22

19 травня 2022 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді Кириленко Т.В.;

при секретарі Істоміній О.Г.;

з участю представника позивача ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «САВ 92» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 10.06.2020 року він був прийнятий на роботу відділу логістики ПрАТ «САВ 92» відповідно до наказу від 09.06.2020 року № 277-к, про що в його трудовій книжці зроблено відповідний запис.

Наказом заступника директора ПрАТ «САВ 92» від 15.04.2021 року № 58-к позивача звільнено за прогул без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. У наказі зазначена підстава звільнення службова записка заступника начальника відділу логістики ОСОБА_3 .

Позивач вважає, що вказаний наказ є незаконним та підлягає скасуванню, адже він не мав змоги перебувати на робочому місці з поважних причин, так як на підставі наказу ВЧ НОМЕР_1 від 20.10.2020 року № 197-РС прийнятий у Збройні Сили України за контрактом.

Цього ж дня, 20.10.2020 року між позивачем та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » полковника ОСОБА_4 укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб солдатського, сержантського та старшинського складу строком на 3 роки, який набрав чинності 20.10.2020 року.

У період із 24.10.2020 року по 28.05.2021 року, із 08.06.2021 року по 20.07.2021 року позивач безпосередньо брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпечення їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів.

Таким чином позивач зазначає, що його звільнили 15.04.2021 року, тобто у момент проходження ним військової служби.

Як вбачається із припису Києво-Святошинського районного військового комісаріату від 19.10.2020 року, солдату ОСОБА_2 запропоновано 19.10.2020 року вибути до в/ч НОМЕР_2 для прийняття рішення командиром стосовно проходження військової служби за контрактом, строк прибуття 21.10.2020 року. Позивач зазначає, що повідомив відповідача про те, що відбуває для проходження служби у Збройних Силах України, так як призваний на військову службу за контрактом.

Окрім того, 24.09.2021 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 направлено адвокатський запит за вих. № 24.09.21-1 з метою отримання відомостей про те, чи інформував безпосередньо військкомат відповідача про факт призову позивача на військову службу.

19.10.2021 року надійшла відповідь на вказаний адвокатський запит № 318, із якої вбачається, що Києво-Святошинським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки було проінформовано відповідача про те, що між Міністерством оборони України та позивачем було укладено зазначений контракт.

Проте відповідачем не було видано наказ про увільнення від роботи на час проходження позивачем військової служби із збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку. Натомість відповідач звільнив позивача за прогул в той час, коли той вже проходив військову службу за контрактом. Крім того, відповідачем не здійснювалось жодних виплат позивачу, починаючи із листопада 2020 року.

Позивач зазначає, що відповідач, звільнивши його за прогул, не відібрав у нього жодних письмових пояснень з приводу наявності чи відсутності у позивача поважних причин відсутності на роботі, також відповідачем не було перевірено факту перебування позивача на військовій службі. Також вказує, що службова записка, яка стала причиною його звільнення навіть не містить дати. Також позивачу невідомо, чи проводилось відносно нього службове розслідування і яким чином перевірявся факт його відсутності на роботі, тощо. Вказує, що надіслані до відповідача адвокатські запити були залишені без відповіді, а в канцелярії працівники підприємства відмовлялись приймати документи.

У зв`язку із зазначеним вище, позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ заступника директора ПрАТ «САВ 92» № 58-к від 15.04.2021 року про звільнення його з роботи та поновити його на займаній до звільнення посаді, а також стягнути із відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу із 16.04.2021 року по дату фактичного поновлення позивача на роботі.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02.11.2021р. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с. 79-80).

13.12.2021 року від представника відповідача надійшов відзив, згідно якого відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що позивач у період із 09.10.2020 року по 22.10.2020 року перебував у відпустці, після якої на роботі не з`явився. 23.10.2020 року та 10.03.2021 року відповідачем направлялись листи із вимогою надати пояснення стосовно причин відсутності на робочому місці, які залишись без відповіді, у зв`язку з чим відповідачем було видано оскаржуваний наказ, копію якого направлено позивачу. Також спростовує інформацію про отримання від ІНФОРМАЦІЯ_2 будь-яких відомостей про проходження позивачем військової служби. Крім цього представник відповідача зазначає, що позивачем було порушено місячний строк на звернення до суду, визначений ст. 233 КЗпП України, оскільки після отримання наказу 1.09.2021р. він звернувся за отриманням правничої допомоги до Адвокатського об`єднання "Аксіома+", однак не знайшов часу та можливостей з`явитись до ПрАТ "САВ 92" для отримання трудової книжки та грошових коштів, які були нараховані при звільненні (а.с. 92-93).

20.12.2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він, на спростування доводів відповідача, зазначив, що не отримував від відповідача зазначених ним листів та не міг їх отримати, оскільки в описі поштового відправлення відповідачем було некоректно вказано мобільний номер телефону позивача, хоча він був відомий відповідачу, а тому позивач, який проходив військову службу за межами Києва не міг бути повідомлений про надходження йому вказаних листів. Посилання в тексті відзиву на те, що позивач отримав копію наказу раніше, ніж 29.09.2021р. є припущенням відповідача, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може грунтуватись на припущеннях (а.с. 142-146).

У судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовльнити.

Представник відповідача до суду не з`явився повторно, про день розгляду справи повідомлявся належним чином, а тому, враховуючи наявність у матеріалах справи відзиву на позов, суд вважає можливим слухати справу у відсутність його представника.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, 10.06.2020 року позивач прийнятий на роботу відділу логістики ПрАТ «САВ 92» відповідно до наказу від 09.06.2020 року № 277-к, про що в його трудовій книжці зроблено відповідний запис (а.с. 19-21).

Наказом заступника директора ПрАТ «САВ 92» від 15.04.2021 року № 58-к позивача звільнено за прогул без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. У наказі зазначена підстава звільнення службова записка заступника начальника відділу логістики ОСОБА_3 (а.с. 27).

Однак, згідно припису Києво-Святошинського районного військового комісаріату від 19.10.2020 року, солдату ОСОБА_2 запропоновано 19.10.2020 року вибути до в/ч НОМЕР_2 для прийняття рішення командиром стосовно проходження військової служби за контрактом, строк прибуття 21.10.2020 року (а.с. 45).

Як вбачається із наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 20.10.2020 року № 261, солдата ОСОБА_2 призвано на військову службу за контрактом строком на 3 (три) роки, призначеного наказом командира 59-ї окремої мотопіхотної бригади імені Якова Гандзюка оперативного командування «Південь» Сухопутних військ Збройних Сил України від 20.10.2020 року № 197-РС (а.с. 37-40) на посаду водія 1-го інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу 11-го окремого мотопіхотного батальйону 59-ї окремої мотопіхотної бригади імені Якова Гандзюка оперативного командування «Південь» із 20.10.2020 року (а.с. 36).

Як вбачається із довідки ТВО командира військової частини НОМЕР_2 , у період із 24.10.2020 року по 28.05.2021 року, із 08.06.2021 року по 20.07.2021 року солдат ОСОБА_2 безпосередньо брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпечення їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів (а.с. 41-42).

Із відповіді першого відділу Бучанського РТЦ комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України вбачається, що до ПрАТ «САВ 92» було направлено лист клопотання від 20.10.2020 року № 153 (а.с. 48, 49-50).
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 Постанови № 9 від 06.11.1992 року, суди повинні виходити з того, що передбаченим нормою п. 4 ст. 40 КЗпП України прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Крім того, згідно пункту 22 Постанови № 9 від 06.11.1992 року, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 4 ст. 40 КЗпП України; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень.
Оскільки звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення, то при розірванні трудового договору необхідно враховувати правила, передбачені для накладення дисциплінарних стягнень.
У статті 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
Отже, ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.
Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника, які полягають у порушенні або неналежному виконанні покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.
Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.
Разом з цим саме на роботодавця покладається обов`язок доказування фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, з яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена провина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.
Порядок застосування дисциплінарних стягнень визначено статтею 149 КЗпП України.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення, при цьому за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.
З доданих до відзиву доказів вбачається, що відповідачем належним чином не виконаний обов`язок щодо отримання письмового пояснення від позивача з метою визначення поважності чи неповажності причин відсутності його на робочому місці протягом тривалого часу - з 23.10.2020р. по 15.04.2021р. (винесення наказу про звільнення).
Посилання відповідача у відзиві на те, що позивачу направлялись листи з вимогою надати пояснення та підтверджуючі документи щодо підстав відсутності на робочому місці, на які позивач відповіді не надав суд не приймає до уваги в якості доказів виконання ним вимог ст. 149 КЗпП України, оскільки відомостей про їх отримання позивачем матеріали справи не містять.
Крім того, з огляду на укладення Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 20.10.2020р., зарахування, у звязку з цим, до особового складу військової частини НОМЕР_2 та отримання припису від 19.10.2020р. щодо прибуття до вказаної військової частини, участь його у здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і особоро, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації і Донецькій та Луганській областях з 24.10.2020р. по 28.05.2021р., з 8.06.2021р. по 20.07.2021р. ОСОБА_2 був відсутній на роботі в період з 20.10.2020р. по день звільнення - 15.04.2021р. з поважної причини (а.с. 37-45).
Так, визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу»,Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.
За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України», підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 2 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України, та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Як встановлено судом, позивач ОСОБА_2 20 жовтня 2020 року уклав з Міністерством Оборони України контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України терміном на три роки (а.с. 37-40).
Як вбачається зі змісту частини третьої статті 119 КЗпП України поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме: під час мобілізації, на особливий період.
Таким чином, особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, відповідне рішення уповноважена особа держави про його скасування, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймала.
Позивач мав бажання вступити на військову службу під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, в зв`язку з чим уклав відповідний контракт із Міністерством Оборони України про проходження військової служби у Збройних Силах України, а тому на нього поширюються гарантії, визначені частиною третьою статті 119 КЗпП України.
Враховуючи вищевикладені положення чинного законодавства України, якими встановлено, що за працівниками, прийнятими на військову службу за контрактом на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві незалежно від підпорядкування та форми власності, а також приймаючи до увагу ту обставину, що позивачем було укладено з Міністерством оборони України контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб солдатського, сержантського та старшинського складу строком дії на три роки, звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України суперечить положенням КЗпП України, в зв`язку з чим суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулось із порушенням вимог закону, а тому наказ про звільнення ОСОБА_2 є незаконним.
Разом з тим, враховуючи, що оспорюваний наказ виданий відповідною уповноваженою на те посадовою особою в межах її компетенції, питання про скасування наказу в указаній частині відноситься до компетенції органу або посадової особи, який його видав, а суд лише констатує, що наказ № 58-к від 15.04.2021 року про звільнення ОСОБА_2 з роботи є незаконним з огляду на норми КЗпП України.
Відповідно до ст. 235 КЗпП України, в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Посилання відповідача на те, що позивачем було порушено передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду суд вважає безпідставним, оскільки згідно розписки копію наказу, а також розрахунок при звільненні позивач отримав 29.09.2021р. (а.с. 27-30), а до суду позов надіслав поштою 28.10.2021р. (а.с.74). Доказів того, що позивачу наказ про звільнення був вручений ще до 1.09.2021р. відповідач не надав.
Відповідно до ч. 2 ст. 235 при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно наданих відповідачем розрахункових листків, заробітна плата позивача за серпень 2020р. та вересень 2020р. становить відповідно 19 207,32грн. та 18 445,60грн. (а.с. 89).

Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8.02.1995р. № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана ця виплата. Нарахування заробітної плати за час вимушеного прогулу провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на кількість робочих днів.

Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на кількість робочих днів.

Після ділення заробітної плати позивача за серпень та вересень 2020р. на фактично відпрацьовані протягом цього часу робочі дні, середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 складає (19 207,32 + 18 445,60) : (20 + 21) = 875,65 грн.

Виходячи з того, що вимушений прогул з 16 квітня 2021р. по 19 травня 2022р. складає 272 робочих дні, з відповідача на користь позивача відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток в розмірі 272 х 875,65 = 238 176,80 грн. з відрахуванням при виплаті податків та обов`язкових платежів, передбачених законодавством України.

Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.

Таким чином рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць вимушеного прогулу, що становить 18 388,65 грн. (875,65 х 21день) підлягає негайному виконанню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 40, 147-149, 233, 235 КЗпП України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 211, 223, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273 279, 352, 354, 430 п.п. 15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов задовольнити.

Визнати незаконним наказ Приватного акціонерного товариства «САВ 92» від 15.04.2021р. № 58-к про звільнення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) з посади водія автотранспортних засобів служби доставки за прогул без поважних причин по п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) на роботі на посаді водія автотранспортних засобів служби доставки Приватного акціонерного товариства «САВ 92» ().

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «САВ 92» () на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16 квітня 2021р. по 19 травня 2022 року в розмірі 238 176,80 грн. з відрахуванням при виплаті податків та обов`язкових платежів, передбачених законодавством України.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «САВ 92» () судовий збір на користь держави в розмірі 2 481 грн.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку за один місяць вимушеного прогулу в розмірі 18 388,65 грн. (з відрахуванням при виплаті податків та обов`язкових платежів, передбачених законодавством України) підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішенняабо у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 24.05.2022 р.

Суддя Т.В. Кириленко