Справа № 309/731/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 травня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Джуги С.Д., Куштана Б.П.

за участі секретаря - Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 08 вересня 2021 року (головуючий суддя Савицький С.А.) у справі № 309/731/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Король Надія Іванівна, приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь Сергій Іванович про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Король Н.І., приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь С.І. про визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 .

За життя батько вчинив заповіт від 02.11.2018 на користь своєї дружини ОСОБА_2 , яким заповів їй будинок у АДРЕСА_1 , в якому позивач проживав із батьком.

ОСОБА_1 вказував, що волевиявлення ОСОБА_3 не відповідало дійсній волі заповідача, оскільки батько перед смертю хворів, переніс двічі інсульт, був прикутий до ліжка, а відтак не міг у повній мірі усвідомлювати значення своїх дій.

Посилаючись на дані обставини, норми ч. 1 ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України, просив суд визнати недійсним заповіт від 02.11.2018 № 2979 складений ОСОБА_3 .

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 08.09.2021 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

На це рішення суду подав апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що батько перед смертю сильно хворів, переніс двічі інсульт, був прикутий до ліжка, не усвідомлював значення своїх дій, оскільки інсульт - це гостре порушення мозкового кровообігу, що спричиняє ушкодження тканин мозку і розлади його функцій. Вказує, що вся медична документація знаходяться у лікарні. На переконання скаржника, батько із відповідачкою ОСОБА_2 був у фіктивному шлюбі, оскільки з моменту укладення шлюбу і до смерті ОСОБА_3 відповідачка проживала окремо, спільного її проживання з батьком не було. Вважає, що заповіт складено з порушенням законодавства, правочин не відповідає волі покійного батька, оскільки будинок було побудовано ОСОБА_3 із мамою позивача, іншого житла позивач не має і батько ніколи б не залишив сина без даху над головою. Зазначає, що згідно з вимогами п.п. 1, 2 гл. 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України № 296/5 від 22.02.2012, нотаріус зобов`язаний був установити волевиявлення особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, встановити дійсні наміри сторін до вчинення правочину, відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Посилається на пункт 18 постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», в якому роз`яснено, що для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Проте суд першої інстанції не перевірив та не дав правової характеристики викладеним доводам, а трактував ситуацію на бук відповідачки.

Апелянт в судове зсідання не з`явився повторно. До апеляційного суду повернулась судова повістка із відміткою «відсутній адресат» (а.с.83). Судові повістки направлялись на адресу апелянта, яка вказана у позовній заяві та у апеляційній скарзі. Засоби зв`язку ОСОБА_1 не вказував. Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Зважаючи на те, що позиція апелянта суду відома, оскільки викладена у позовній заяв та у апеляційній скарзі, колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, які не з?явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, яка просила рішення суду залишити без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_2 перебувала у шлюбі із ОСОБА_3 , який було зареєстровано 23.01.2016 (а.с. ).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

Згідно з довідкою виконавчого комітету Хустської міської ради від 24.02.2020 № 2119, ОСОБА_3 був зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 (а.с.7).

ОСОБА_3 02.11.2018 склав заповіт, що був посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Король Н.І. за № 2979, за яким заповів ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними спорудами та прилеглу до нього земельну ділянку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.88-89.).

Відповідно до інформації у листі приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Король Н.І. від 09.12.2020 № 871/01-16 02.11.2018 до її нотаріальної контори звернувся ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з наміром скласти заповіт. В усній бесіді перед посвідченням заповіту нотаріусом було встановлено дійсний намір заповідача, ОСОБА_3 правильно розумів значення своїх дій та наслідки, складав заповіт на користь дружини ОСОБА_2 та заповів їй будинок та прилеглу до нього земельну ділянку. Під час розмови у нотаріуса не виникло будь-яких сумнівів, що заповідач знаходиться під впливом фізичного чи психічного насильства, чи такий не усвідомлює значення своїх дій через стійкий розлад здоров`я (а.с. 32).

Також встановлено, що 21 червня 2018 року ОСОБА_3 склав заповіт, що був посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Король Н.І. за № 1306, за яким заповів ОСОБА_3 нежитлову будівлю та земельну ділянку площею 0,2538 га. за адресою: АДРЕСА_2 ; житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку загальною площею 0,740 га, яка розташована на території с. Крива Хустського району Закарпатської області; транспортний засіб марки «FORD» моделі «TRANSIT CONNECT», 2010 року випуску (а.с.87).

Спадкову справу за померлим ОСОБА_3 заведено приватним нотаріусом Чіжмарь С.І. 29.08.2019 (а.с. 8).

Отже, спадкодавець ОСОБА_3 склав два заповіти - на користь свого сина та своєї дружини, заповівши кожному з них різне майно, зокрема, різні житлові будинки: ОСОБА_2 - у АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 - у АДРЕСА_2 .

Таким чином, не відповідає дійсності твердження апелянта, що він не має де жити і батько ніколи не залишив би його без даху над головою.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно зі статтями 1247, 1248 ЦК України до форми заповіту встановлюються загальні вимоги, а саме заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251, 1252 цього Кодексу. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною другою статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року N 7 визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення правочину, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Згідно статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач ОСОБА_1 , вважаючи заповіт недійсним, посилався на те, що на момент вчинення заповіту заповідач ОСОБА_3 переніс двічі інсульт, мав стійкий розлад здоров`я, внаслідок важкої хвороби перебував у такому стані, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, не був спроможний приймати рішення про вчинення заповіту.

Зазначені обґрунтування позивача є голослівними, недоведеними, не можуть бути взяті судом до уваги, виходячи з наступного.

Посилання скаржника на відсутність вільного волевиявлення заповідача, перебування його у такому стані, що не дає можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при складенні та посвідченні заповітів є безпідставними та бездоказовими.

Як зазначалось вище, спадкодавець ОСОБА_3 склав два заповіти - на користь свого сина та своєї дружини. Як один, так і другий заповіт було посвідчено за місцем розташування робочого місця нотаріуса; у заповітах ОСОБА_3 власноручно записано, що заповіт ним прочитано особисто вголос, записаний вірно та ним підписаний, що спростовує твердження позивача, що спадкодавець був прикутий до ліжка внаслідок перенесеного інсульту, не в повній мірі міг усвідомлювати значення своїх дій.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі N 6-9цс12 зазначено, що висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У постановах Верховного Суду вказується, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними (постанови Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі N 6-9цс12; від 28 вересня 2016 року у справі N 6-1531цс16; постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі N 161/17119/16-ц; від 12 вересня 2018 року у справі N 522/25597/13-ц; від 18 вересня 2019 року у справі N 311/3823/15).

Тобто висновок експертизи є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що у справі не було проведено судово-психіатричну експертизу, а місцевий суд належним чином не з`ясував психічний стан заповідача ОСОБА_3 у момент складання заповіту є необґрунтованими.

ОСОБА_1 у позовній заяві посилався на пункт 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 N 7, а відтак позивачу було достеменно відомо, що проведення судово-психіатричної експертизи потрібне для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту.

Згідно ч. 1 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Відповідно до ст. 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити, зокрема, психічний стан особи.

Відповідно висновку експерта позивачем надано не було.

Клопотання при призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, відповідно до ст 105 ЦПК України, позивач ОСОБА_1 у суді першої інстанції не заявляв.

Відтак посилання в апеляційній скарзі на те, що місцевим судом не було призначено експертизу є безпідставним.

У апеляційній скарзі позивачем також не було заявлено клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи.

Будь-яких інших доказів, які б підтвердили доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного заповіту ОСОБА_3 не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними - позивачем не надано.

При цьому, судова колегія виходить із презумпції психічного здоров`я особи заповідача ( ОСОБА_3 ), суть якої полягає у тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та у порядку, передбачених Законом України «Про психіатричну допомогу» та іншими законами України.

В порушення вимог процесуального закону позивач не довів обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог і з якими закон пов`язує визнання правочинів недійсними. Зокрема, позивач не надав суду належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що оспорюваний заповіт вчинено за відсутності вільного волевиявлення заповідача, перебування його у такому стані, що не давав можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при складенні та посвідченні заповітів.

Перевіривши наявні докази у справі, встановивши відсутність належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що заповідач ОСОБА_1 у момент складання оспорюваного заповіту не усвідомлював значення свої дій, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов правильного висновку щодо відсутності підтав для задоволення позову.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Судове рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 08 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 травня 2022 року.

Головуюча: Судді: