Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.05.2022 Справа №607/12490/21

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Дзюбича В.Л., за участю секретаря судового засідання Кочмар С.М., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» про визнання кредитного договору частково недійсним та стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кметик В.С., звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «КРЕДОБАНК», у якому просить визнати недійсною з моменту укладення договору умову п.4.1 Кредитного договору (далі-Договір) №LOY-57459 від 11 травня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Кредобанк», яким передбачено, що за надання послуг позичальник сплачує банку комісії в порядку, строки та розмірі, передбачені п.2.12 Кредитного договору; визнати недійсною з моменту укладення договору умову п.2.12 Кредитного договору №LOY-57459 від 11 травня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Кредобанк», яким передбачено, що позичальник сплачує банку комісії за управління кредитом відповідно до Графіку платежів; стягнути з відповідача в користь ОСОБА_1 30706,07 грн. безпідставно отриманих грошових коштів; стягнути з відповідача в користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 11 травня 2017 року між ним та ПАТ «КРЕДОБАНК» було укладено Кредитний договір № LOY-57459, на підставі якого позивач отримав кредит в сумі 30 000 грн. на споживчі цілі, із терміном кредитування до 10 травня 2022 року. Розділом 2 Кредитного договору визначено умови кредитування, згідно яких за користування кредитом Позичальник сплачує Банку проценти у розмірі 15,99% річних (п.2.4 Договору), розмір щомісячного платежу - 1 330,00 грн. (п.2.6 Договору). Також, пунктом 2.12 Договору визначено, що Позичальник сплачує Банку комісії: 1) за видачу кредиту, одноразово - 0% від суми кредиту, сплачує в день видачі кредиту; 2) за управління кредитом, сплачується щомісяця відповідно до Графіку платежів; 3) інші комісії, передбачені тарифами Банку, які стягуються при обслуговуванні Поточного рахунку для обслуговування кредиту. Згідно п. 4.1 Договору, за надання послуг Позивач сплачує Банку комісії в порядку, строки та розмірі, передбачені п. 2.1 Договору.

Позивач вказує на те, що пункти 2.12 та 4.1 Кредитного договору є незаконними, несправедливими, такими, що порушують права позичальника як споживача та є такими, що повинні бути визнані недійсними, адже кредитодавцю на час укладання договору заборонялось встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту умови щодо сплати комісії за управління кредитом. Крім того, встановивши у Договорі сплату щомісячної комісії, відповідач не зазначив, які саме послуги надаються за вказану комісію. Вважає, що вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною пятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Крім того, умови Договору, якими встановлюються зобов`язання позичальника по оплаті Банку комісії за управління кредитом (п. 2.12, 4.1 Кредитного договору) є недійсними з тих підстав, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку. Виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. При цьому, відповідач нарахував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме управління кредитом, що є незаконним та не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч.1 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Також, позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги тим, що оскільки через встановлену банком комісію за управління кредитом він сплатив на користь відповідача надлишкові грошові кошти, у вигляді комісії за управління кредитом, на загальну суму 30706 грн. 07 коп. А тому, такі грошові кошти повинні бути повернуті позивачу, оскільки є безпідставно набутим майном у розумінні статті 1212 ЦК України.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 липня 2021 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження.

20 серпня 2021 року від представника відповідача ТОВ «КРЕДОБАНК» надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі без примусу. Сторонами Договору погоджено усі умови кредитування, а саме, загальну вартість кредиту, загальні витрати по кредиту, проценти за користування кредитом, платежі за додаткові супутні послуги, тощо. При цьому, законом не встановлено недійсність такої умови договору, як необхідність сплати комісії за управління кредитом. Крім того, абз.2 ч.2 ст.8 ЗУ «Про споживче кредитування», у редакції, яка діяла на дату укладання Договору, передбачалось, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладання договору про споживчий кредит. Таким чином, послуги за управління кредитом це чітко визначені за їх змістом витрати за послугу кредитодавця. Позивачем не доведено факту порушення його прав, оскільки він отримав від відповідача всю інформацію, пов`язану з отриманням кредиту та його сукупною вартістю. Позивач мав можливість проаналізувати умови кредитування та всі платежі за оспорюваним Договором.

Крім того, ст.ст.11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», на які посилається позивач, не підлягають застосуванню у даній справі, оскільки на момент укладення спірного Договору діяла інша правова норма, яка підлягає застосуванню, а саме, ЗУ «Про споживче кредитування» (з 15 листопада 2016 року). Також вважає безпідставними посилання позивача на Постанову Верховного Суду від 16 листопада 2016 року, у справі №6-1746цс, оскільки вона винесена до набрання чинності спеціальним законом у сфері споживчого кредитування - ЗУ «Про споживче кредитування» (який набрав чинності 15 листопада 2016 року). Зазначає, що у даній справі Договором чітко вказано послугу банку, за яку сплачується комісія, порядок її сплати та її розмір, тому постанова Верховного Суду від 16 листопада 2016 року, у справі №6-1746цс не підлягає застосуванню у даному випадку. Стосовно доводів позивача про відсутність заборгованості за спірним Договором станом на 13 липня 2021 року, вказує, що дані обставини не відповідають дійсності, оскільки станом на 01 серпня 2021 року заборгованість позивача ОСОБА_1 перед відповідачем становить 6 576,42 грн. У звязку з вищенаведеним, вважає що підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Позивач ОСОБА_1 18 серпня 2021 року подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій зазначає, що 06 серпня 2021 року ним було здійснено чергове погашення заборгованості за Кредитним договором №LOY-57459 від 11 травня 2017 року у розмірі 1330,00 грн, у звязку з чим сума безпідставно отриманих відповідачем коштів станом на 18 серпня 2021 року, становить 32 036,07 грн. Подібна за змістом заява про збільшення позовних вимог надійшла від позивача 10 вересня 2021 року, у якій позивач зазначає, що у звязку з черговим погашенням заборгованості за спірним Договором, станом на 10 вересня 2021 року сума безпідставно отриманих відповідачем коштів становить 33 366,07 грн., у звязку з чим збільшує позовні вимоги в частині стягнення безпідставно отриманих грошових коштів до зазначеної суми.

Від представника відповідача АТ «КРЕДОБАНК» - адвоката Єлишева К.Ю. до суду надійшла заява, згідно якої останній просить не приймати до розгляду заяви позивача ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог, а також відмовити в їх задоволенні. В обгрунтування заяви зазначає, що у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 ч.2, ч.ч.3,4 ст.49 ЦПК України, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів, суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду. При цьому, заяв, клопотань чи будь-яких інших листів про збільшення позовних вимог ні від позивача, ні від суду відповідач АТ «КРЕДОБАНК» не отримував. Таким чином, позивач не скористався своїм правом на подання належно оформлених заяв про збільшення позовних вимог, тому у їх задоволенні слід відмовити.

Ухвалою протокольної форми від 12.05.2022 судом відмовлено у прийнятті до розгляду заяви позивача ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог, оскільки позивачем не надано суду переконливих доказів направлення таких заяв відповідачу у справі.

Також 18 травня 2022 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, згідно якого представник відповідача вимогу позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу просить залишити без задоволення. Зазначає, що проаналізувавши наведений в акті приймання виконаних робіт детальний опис наданих позивачу послуг, можна дійти висновку, що відображена у ньому інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи не відповідає критерію розумності та часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт. Крім того, позивач є одним із засновників АО «КМЕТИК ТА ПАРТНЕРИ», має у своєму штаті необхідну кількість професійних адвокатів, а також активно надає послуги у сфері права третім особам, що вказує на відсутність необхідності в наданні йому такого виду правової допомоги, як надання усних консультацій та роз`яснень щодо наявності правових підстав для звернення до суду. Зазначає, що позивач добре знав, розумів, мав власне бачення та сформовану думку, а також набір необхідних інструментів для подання чи не подання такого даного позову. У звязку з наведеним, у позивача була відсутня необхідність нести витрати на отримання професійної правничої допомоги.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 вересня 2021 року протокольної форми закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Кметик В.С. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача АТ «КРЕДОБАНК» у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву, у задоволенні позову просить відмовити.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, заслухавши пояснення учасників справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11 травня 2017 року між ПАТ «КРЕДОБАНК» (у зв`язку зі зміною типу товариства, змінило свою назву товариства на АТ «КРЕДОБАНК») та позивачем ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № LOY-57459, відповідно до якого позивач зобов`язувався надати у власність відповідача грошові кошти на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а відповідач зобов`язувався використати кредит на цілі, вказані в цьому кредитному договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених цим кредитним договором.

Відповідно до умов вищевказаного Договору відповідач зобов`язувався 11 травня 2017 року надати позивачу кредит на поточні потреби у сумі 30 000,00 грн., терміном кредитування до 10 травня 2022 року. Також у ньому узгоджено фіксовану процентну ставку за користування кредитом - 15,99 % річних, а також визначено розмір щомісячного платежу 1330 грн.

Положенням п. 4.1 Договору визначено, що за надання послуг позичальник сплачує банку комісії в порядку, строки та розмірі, передбачені п. 2.12 Кредитного договору.

Відповідно до п.2.12 Договору позичальник сплачує банку комісії: 1) за видачу кредиту одноразово в розмірі 0% від суми кредиту сплачується в день видачі кредиту; 2) за управління кредитом - щомісяця відповідно до Графіку платежів; 3) інші комісії, передбачені тарифами Банку, які стягуються при обслуговуванні Поточного рахунку для обслуговування кредиту.

Згідно п.п.5.1, 5.2 Договору позичальник зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в порядку і терміни, передбачені кредитним договором та/або додатками до нього. Щомісячно позичальник здійснює повернення суми заборгованості за кредитом, сплачує проценти за користування та комісію за обслуговування кредиту у вигляді рівних сум - ануїтетного платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно з положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК).

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України дає вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З оспорюваних позивачем пунктів кредитного договору № LOY-57459 від 11 травня 2017 року вбачається, на позивача покладено обов`язок сплачувати банку комісії: 1) за видачу кредиту одноразово в розмірі 0% від суми кредиту сплачується в день видачі кредиту; 2) за управління кредитом - щомісяця відповідно до Графіку платежів; 3) інші комісії, передбачені тарифами Банку, які стягуються при обслуговуванні Поточного рахунку для обслуговування кредиту.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, саме тому законодавець визначився з посиленим захистом споживачів і закріпив це у відповідних нормах Закону України "Про захист прав споживачів".

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що діяла на момент виникнення спірних правовідносин (станом на 11 травня 2017 року) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин (станом на 11 травня 2017 року), визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (ч. 1, ч. 2 ст. 55 цього Закону).

Згідно із пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (далі - Правила), затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, (які були чинними на момент укладення між сторонами кредитного договору), банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

Відповідно до пункту 3.6 вищевказаних Правил, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 висловив правову позицію про те, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Правовий висновок щодо визнання недійсними положень кредитного договору, викладений також у постанові Верховного Суду від 27 грудня 2018 року в справі №695/3474/17. Зокрема Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку відповідності пункту 1.4 кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, та дійшли обгрунтованих висновків про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення щомісячної комісійної винагороди банку за обслуговування кредитної заборгованості, та зобов`язання банку зарахувати сплачену позичальником комісію у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому всупереч вищевказаним нормам закону, які були чинні на момент укладання Договору, відповідач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за надання кредиту та управління кредитом.

Також суд зазначає, що за положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначив, що відповідно до частини другої статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається. Однак у випадку невизнання іншою особою такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Ця норма діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування», тобто до 10 червня 2017 року.

Разом з тим, позивач не ставить вимогу про визнання вказаних ним пунктів договору нікчемними.

Виходячи із засади цивільного судочинства щодо диспозитивності, враховуючи те, що вимога щодо нікчемності умов кредитного договору в частині зобов`язання позичальника по оплаті Банку комісії за управління кредитом, не є предметом розгляду даного спору, суд вважає, що вказана обставина не впливає на вирішення даної справи по суті.

Викладене дає підстави для висновку, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника.

Таким чином, встановлення банком в кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, є незаконними.

Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 27 листопада 2019 року у справі № 522/18855/16 (провадження № 61-10934св19).

Крім того, як вбачається з графіка платежів за Кредитним договором №LOY-57459 від 11 травня 2017 року та розрахунку сукупної вартості кредиту, відповідачем станом на дату надання кредиту нараховано додаткові витрати на розрахунково-касове обслуговування, у звязку із відкриттям поточного рахунку, в сумі 100 грн.

При цьому наведені представником відповідача доводи стосовно погодження сторонами в момент укладення спірного договору положень щодо комісії, розмір якої був незмінним впродовж усього строку дії договору та інші доводи вищевказаних правових висновків не спростовують, а тому не заслуговують на увагу.

Стосовно доводів відповідача про те, що на правовідносини за даним договором поширюється дія спеціального закону у сфері споживчого кредитування, а саме ЗУ «Про споживче кредитування», суд зазначає наступне.

Законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України "Про споживче кредитування", який набрав чинності 10 червня 2017 року.

Дійсно, положення Закону України «Про споживче кредитування» допускає, що укладення договору про споживчий кредит може бути пов`язано з необхідністю отримання споживачем додаткових чи супутніх послуг кредитодавця або третіх осіб, при цьому вимагає, щоб відомості про це були відображені в паспорті споживчого кредитування, з яким кредитодавець має ознайомити позичальника в письмовій формі до укладення договору про споживчий кредит, при цьому інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, комісії, інших платежів, які застосовуються чи стягуються за договором про споживчий кредит, має бути зазначена в такому договорі.

Відповідно до ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" (в редакції, що набрала чинності після укладення Договору) цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

При цьому, за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

На час укладання кредитного договору (11 травня 2017 року) діяло положення частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», за яким умова договору, якою передбачено плату за послуги, що супроводжують кредит, тобто компенсація сукупних послуг банку за рахунок позивача, є незаконними, що виключає застосування положень статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» (чинного з 10 червня 2017 року), згідно з якою до загальних витрат за споживчим кредитом включено, зокрема комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

У звязку з наведеним суд вважає помилковими доводи представника відповідача про те, що на момент укладення Договору, починаючи з 15 листопада 2016 року був чинним ЗУ «Про споживче кредитування», оскільки Прикінцевими та перехідними положеннями вищевказаного закону передбачено, що цей Закон набирає чинності через шість місяців з дня опублікування (опубліковано в газеті "Голос України" від 10.12.2016 р. N 236.), тобто з 10 червня 2017 року.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК).

Його застосування регулюється ст.ст. 215-236 ЦК України.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України дає вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

За наведених обставин, керуючись положеннями Закону України "Про захист прав споживачів" (дійсними на час укладання кредитного договору), а також враховуючи вищезазначені позиції Верховного Суду, суд дійшов висновку про обгрунтованість заявлених вимог у частині визнання недійсними умов кредитного договору щодо встановлення щомісячної комісії за надання послуг та управління кредитом.

Стосовно заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно сплачених сум коштів за вказаним кредитом, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона отримала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість отриманого за цінами, які існують на момент відшкодування.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України».

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18).

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, а отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi вказаної норми лише за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15.

Зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.

Встановлено, що відповідно до наявних в матеріалах справи копій платіжних доручень (призначення платежу - оплата кредиту згідно Договору №LOY-57459 від 11 травня 2017 року), позивач ОСОБА_1 за період з 10 червня 2017 року по 10 липня 2021 року оплатив на користь АТ «КРЕДОБАНК» грошові кошти на загальну суму 60706,07 грн. Наведені обставини підтверджуються наданим позивачем розрахунком заборгованості за Кредитним договором №LOY-57459 від 11 травня 2017 року (станом на 13 липня 2021 року).

Із наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором №LOY-57459 від 11 травня 2017 року суд погоджується, виходячи з наступного.

У постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 383/502/15-ц (провадження № 61-1536св17) Верховний Суд виклав правовий висновок про те, що у разі встановлення, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнані недійсними, він має право на проведення відповідного перерахунку або повернення зайво сплачених коштів.

Згідно п.5.6 Договору, погашення заборгованості за Кредитним договором здійснюється у наступній черговості: прострочені платежі по сплаті процентів і комісій за користування кредитом; строкові платежі по сплаті нарахованих процентів і комісій за користування Кредитом, термін сплати яких наступив в момент надходження коштів; прострочені платежі по поверненню Кредиту (основного боргу); строкові платежі п осплаті нарахованих процентів за користування Кредитом за поточний місяць, термін яких на момент надходження коштів не наступив.

Встановлено та не оспорювалось сторонами по справі, що розмір щомісячного платежу за Договором становить 1330 грн. Вказана сума сплачувалась позивачем регулярно, у відповідності до п.2.11 та п.5.2.1 Договору (щомісячно, з 03 по 10 число кожного місяця).

Як вбачається з графіка платежів за Кредитним договором №LOY-57459 від 11 травня 2017 року та розрахунку сукупної вартості кредиту, сума щомісячного платежу у розмірі 1330 грн. розрахована із врахуванням: 1) суми погашення основної суми кредиту; 2) суми відсотків за користування кредитом; 3) комісії за управління кредитом у незмінному розмірі 597,00 грн., щомісячно.

Враховуючи визнання недійсними пунктів кредитного договору, якими передбачено щомісячну сплату комісії за управління кредитом у розмірі 597,00 грн., виходячи із розміру щомісячної заборгованості за тілом кредиту, а також розміру відсотків (15,99% річних), суму щомісячного платежу за Кредитним договором слід обраховувати без врахування комісії за управління кредитом, зокрема, наступним чином: з 12 травня 2017 року по 10 червня 2017 року - 1330=399,75+930,25 (де 1330 грн. - сума щомісячного платежу; 399 - сума сплачених відсотків у залежності від суми заборгованості за тілом кредиту станом на дату розрахунку (15,99 % від 30000 станом на 10 червня 2017 року = 4797.00/12 місяців = 399,75 грн. процентів), 930,25 грн. - сума сплаченої заборгованості по тілу кредиту).

Виходячи з наявних в матеріалах справи копій квитанцій та платіжних доручень за період з 08 червня 2017 року по 09 липня 2021 року, станом на 11 липня 2021 року загальна сума коштів, яку позивач сплатив на користь АТ «КРЕДОБАНК» на погашення заборгованості за Кредитним договором №LOY-57459 від 11 травня 2017 року, становить 66680, грн., з яких: 30000 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 5973,93 грн. - сума сплачених процентів станом на 11 липня 2019 року (дату погашення заборгованості за тілом кредиту).

Таким чином, станом на 11 липня 2021 року, позивачем здійснено переплату суми заборгованості за Кредитним договором №LOY-57459 від 11 травня 2017 року на суму 30706,07 грн. (66680-5973,93-30000=30706,07 грн., де: 66680 - загальна сума коштів, яку позивач сплатив на користь АТ «КРЕДОБАНК», 5973,93 - сума сплачених процентів, 30000 - сума сплаченої заборгованості за тілом кредиту).

У звязку з наведеним, суд не бере до уваги наявну в матеріалах справи довідку №52-8473 бт/21, видану АТ «КРЕДОБАНК» від 17 серпня 2021 року, згідно якої ОСОБА_1 за період від 11 травня 2017 року по 01 серпня 2021 року по кредитному договору №LOY-57459 від 11 травня 2017 року сплатив комісію за управління кредитом в сумі 29850,00 грн.

Також суд не бере до уваги наявну в матеріалах справи довідку №52-8491 бт/21, видану АТ «Кредобанк» від 17 серпня 2021 року, про наявність у ОСОБА_1 заборгованості станом на 01 серпня 2021 року, оскільки заборгованість згідно вищевказаної довідки розрахована із врахуванням комісії за управління кредитом.

Таким чином, враховуючи наданий позивачем перерахунок сплачених коштів та суми заборгованості, який відповідачем не спростований, а також беручи до уваги Графік платежів за кредитним договором №LOY-57459 від 11 травня 2017 року, в яких зазначено розрахунок тіла кредиту та інших його складових, які мали місце внаслідок включення до Договору умов щодо сплати комісії за дії банку (комісії за управління кредитом), які визнані судом недійсними, позивач ОСОБА_1 безпідставно сплатив на користь АТ «КРЕДОБАНК» надлишкові кошти на загальну суму 30706,07 грн.

Оскільки правова підстава для нарахування комісії за управління кредитом визнана недійсною, суд приходить до висновку, що отримані банком кошти у вигляді комісії за управління кредитом є безпідставно набутим майном у розумінні статті 1212 ЦК України. Враховуючи викладене, надлишково сплачені позивачем грошові кошти на загальну суму 30706,07 грн. підлягають стягненню з АТ «КРЕДОБАНК» на користь позивача ОСОБА_1 , тому позов в цій частині підлягає до задоволення.

Ухвалюючи рішення по справі, суд також враховує, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Як вбачається із Договору про надання професійної правничої допомоги від 05 липня 2021 року, укладеного між адвокатським об`єднанням «Кметик та Партнери» та клієнтом ОСОБА_1 , адвокатське об`єднання прийняло на себе зобов`язання надати правову допомогу Клієнту, щодо консультування, правового супроводу, представництва та захисту інтересів Клієнта у спорі між ОСОБА_1 та АТ «КРЕДОБАНК». Згідно п.1.3 вищевказаного договору, правову допомогу за цим Договором може надавати адвокат Кметик Віталій Ярославович.

Відповідно до умов п.4.1 вищевказаного договору, за надання правової допомоги відповідно до предмету цього договору, Клієнт сплачує Адвокатському об`єднанню гонорар у сумі 10000,00 грн., який є фіксованим, та не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого Адвокатським об`єднанням часу.

За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Повноваження адвоката Кметика В.С. підтвердженні ордером на надання правничої (правової) допомоги серії ВО за №1020554 від 13 липня 2021 року.

Як вбачається із Акту приймання виконаних робіт від 28 грудня 2021 року, в ході виконання умов Договору про надання професійної правової (правничої) допомоги від 28 грудня 2021 року, було виконано ряд робіт (надано послуг) під час розгляду справи № 607/12490/21 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області. У п.4 вищевказаного акту зазначено, що керуючись пунктами 4.1, 4.4 та 4.5 Договору, сторони погоджуються, що гонорар за виконану роботу станом на день підписання цього акту, становить 10000,00 грн.

Згідно платіжного доручення №2135342 від 28 грудня 2021 року, ОСОБА_1 оплатив АО «КМЕТИК ТА ПАРТНЕРИ» суму гонорару за договором від 05 липня 2021 року в сумі 10 000,00 грн.

У вищевказаному акті приймання виконаних робіт від 28 грудня 2021 року, описано перелік робіт, наданих адвокатом послуг, пов`язаних з представництвом інтересів ОСОБА_1 у Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області під час розгляду даної справи, зокрема, зазначено про участь адвоката у судових засіданнях: 20 серпня 2021 року, 14 вересня 2021 року, 11 жовтня 2021 року, 02 листопада 2021 року, 26 листопада 2021 року.

При цьому, із прокотолів судового засідання за 20 серпня 2021 року та за 14 вересня 2021 року вбачається, що представник позивача - адвокат Кметик В.С. у судовому засіданні участі не брав.

Таким чином, суду не надано конкретних доказів про реальне понесення позивачем витрат на правничу допомогу саме в сумі 10000 грн.

При цьому, стороною позивача надано докази про перебування позивача зі своїми адвокатом у договірних правовідносинах, надано докази надання правничої допомоги та докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Проаналізувавши вищенаведені норми процесуального законодавства, умови договору про надання професійної правової допомоги та зміст наданих послуг, об`єм матеріалів справи, тривалість судових засідань, складність справи та обсяг виконаних робіт, дотримуючись принципів співмірності та розумності судових витрат, суд приходить до висновку, що стягненню в користь позивача підлягає розмір витрат на правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн.

На підставі ст.ст. 526,1054, 1212 ЦК України, керуючись ст.ст. 4,5,12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Визнати недійсними з моменту укладення положення п. 4.1 Кредитного договору № LOY-57459 від 11.05.2017, укладеного між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» яким передбачено, що за надання послуг позичальник сплачує банку комісії в порядку, строки та розмірі, передбачені п. 2.12. Кредитного договору.

Визнати недійсними з моменту укладення положення п. 2.12 Кредитного договору № LOY-57459 від 11.05.2017, укладеного між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» якими передбачено, що позичальник сплачує банку комісії за управління кредитом відповідно до Графіку платежів.

Стягнути із Акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» в користь ОСОБА_1 30706 (Тридцять тисяч сімсот шість) гривень 07 копійок безпідставно отриманих грошових коштів.

Стягнути із Акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» в користь ОСОБА_1 8000 (Вісім тисяч) гривень понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Копію рішення направити сторонам у справі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , проживає за адресом: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство «КРЕДОБАНК», адреса: 79026, м. Львів, вул. Сахарова, 78, .

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич