Єдиний унікальний номер: 448/275/22
Провадження № 2/448/266/22
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

(повний текст)

26.05.2022 року м.Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючий суддя Юрій БІЛОУС,

за участю секретаря судового засідання Ірини РОМАНЧЕНКО,

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні (в порядку загального позовного провадження) у залі суду м.Мостиська (Львівська область, Яворівський район, місто Мостиська, вулиця Грушевського, 1/9, 81300) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,

про: зміну способу та розміру стягнення аліментів,

учасники справи:

сторона позивача:

позивачка ОСОБА_1 ,

сторона відповідача:

відповідач ОСОБА_2 - не з`явився,

представник відповідача - адвокат Володимир БОРИСЕНКО (ордер серії ВС №1140833),

безпосередньо після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:

в с т а н о в и в :

І. Короткий виклад обставин справи:

Громадянка ОСОБА_1 , (надалі Позивачка)звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила суд змінити розмір аліментів, які стягуються з гр. ОСОБА_2 , (надалі Відповідач) за рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 07.12.2017 р., яке набрало законної сили, на її користь на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з 24.07.2017 р., і до повноліття дитини - до розміру ј частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили та до досягнення дитиною повноліття.

Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 30.05.2018 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Позивачка самостійно виховує дитину, відповідач проживає окремо від них. Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 07.12.2017 з відповідача на її користь було стягнуто аліменти на дитину у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 гривень щомісячно. З часу винесення рішення її доходи значно зменшилися, а потреби дитини зросли. Так, син ОСОБА_5 має проблеми з зором у зв`язку з чим, після присудження аліментів, перебував на денному офтальмологічному стаціонарі консультативної поліклініки КЗ ЛОР Львівська обласна дитяча клінічна лікарня «Охмадит», а також з 13.09.2018 року по 19.09.2018 року перебував на стаціонарному лікуванні в КЗ ЛОР Львівська обласна дитяча клінічна лікарня «Охмадит» з діагнозом «фурункул присінки носа». Відповідач сплачує лише визначену судом суму аліментів, більше ніякої допомоги не надає та не приймає участі у витратах на відпочинок та оздоровлення дитини.

Зазначає, що після присудження аліментів змінився (погіршився) і її (позивачки) стан здоров`я, у зв`язку з чим вона проходила лікування щитовидної залози, діагноз: «багатовузловий колоїдний зоб», та хворіла на гостру респіраторну хворобу «Covid-19», спричинену коронавірусом«Sars-Cov-2», що підтверджується записами в її медичній книжці.

Стверджує, що у зв`язку з економічною кризою, складним матеріальним становищем, а також тим, що за останні роки вартість продуктів харчування, комунальних послуг подорожчала, визначеної судом суми аліментів не вистачає; на утримання дитини необхідні значні кошти і тому позивачка потребує збільшення суми аліментів, а відповідач працевлаштований за кордоном, де отримує заробітну плату. З огляду на наведене, з метою забезпечення дитині нормального (не мінімального) рівня збереження здоров`я та розвитку, вважає, що доцільним буде присудити аліменти у розмірі ј частки від доходів відповідача.

ІІ. Позиція учасників процесу:

Позивачкав судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі з мотивів, викладених у позовній заяві, просила суд їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, однак в матеріалах справи містяться повноваження представника, згідно яких його інтереси представляє адвокат Борисенко В.В. (ордер серії ВС №1140833).

Представник відповідача - адвокат Борисенко В.В., в судовому засіданні позов визнав частково, зазначив що відповідач жодним чином не ухиляється від сплати аліментів на утримання сина, сплачує їх вчасно та у визначеному судом розмірі, заборгованість по аліментах відсутня. Крім цього, зазначив, що відповідач офіційно не працевлаштований та немає сталого доходу, з урахуванням наведеного, згідний сплачувати аліменти, однак у меншому розмірі, ніж просить позивачка.

ІІІ. Процесуальні дії у справі:

Ухвалою суду від 04.04.2022 року постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та проведення розгляду справи у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 04.05.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані документи і матеріали, на яких ґрунтуються позовні вимоги та доводи сторони відповідача, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку.

ІV. Обставини справи, встановлені судом:

Сторони у справі мають спільну дитину - сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з позивачкою, знаходиться на її вихованні та утриманні, що підтверджується Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї мешканця від 23.02.2022 року.

Шлюб між сторонами розірвано 30.05.2018 року, що підтверджується рішенням Мостиського районного суду Львівської області у справі №448/1056/17.

Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 07.12.2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - задоволено частково. Вирішено стягувати з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1000 гривень щомісячно, починаючи з 24.07.2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

На підставі вказаного рішення суду, видано виконавчий лист №448/881/17, який перебуває на виконанні у Мостиському відділі державної виконавчої служби у Яворівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (виконавче провадження ВП 55536273).

Будь яких інших стягнень за виконавчими документами з Відповідача не проводиться.

Син сторін ОСОБА_5 має задовільний стан здоров`я, однак, після присудження аліментів, проходив лікування та перебував на денному офтальмологічному стаціонарі консультативної поліклініки КЗ ЛОР Львівська обласна дитяча клінічна лікарня «Охмадит», а також з 13.09.2018 року по 19.09.2018 року перебував на стаціонарному лікуванні в КЗ ЛОР Львівська обласна дитяча клінічна лікарня «Охмадит» з діагнозом «фурункул присінки носа».

Крім цього, з часу ухвалення рішення суду відбулися зміни майнового стану позивачки та відповідача.

Позивачка має задовільний стан здоров`я, однак проходила лікування щитовидної залози, що підтверджується записами у медичній картці хворого №3053/20, зокрема запис від 06.10.2020 року із заключенням лікаря «дрібно вузловий зоб», від 02.11.2020 року - діагноз «багатовузловий колоїдний зоб». Наявність вищевказаного захворювання також підтверджується консультативним висновком спеціаліста від 05.10.2020 року, роздруківкою результатів медичного огляду лікаря від 02.11.2020 року. Також, позивачка хворіла на гостру респіраторну хворобу Covid-19, спричинену корона вірусом Sars-Cov-2, що підтверджується консультативним висновком спеціаліста ФО-П ОСОБА_7 , від 15.11.2021 року.

Водночас, доказів які б підтверджували значене погіршення стану здоров`я позивачки та понесення нею коштів на дорого вартісне лікування у зв`язку з хворобою, а також відомостей про те, що позивачці встановлена група інвалідності і така не може працювати матеріали справи не містять та такі стороною позивача не долучалися в судовому засіданні.

Позивачка є працездатною, інших дітей на утриманні не має, однак доходів позивачки не вистачає для належного утримання сина, оскільки несе витрати пов`язані з організацією належного рівня побутових умов дитині, а також витрати на освітньо-виховний розвиток сина.

Згідно Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 10.05.2022 року №1322-22-00577 від 12.05.2022 року, яку суд вважає належним та допустимим доказом у справі, загальна сума доходу ОСОБА_1 , за період з 1-го кварталу 2021 року по 4-й квартал 2021 року складає 63 843 грн. 00 коп.

Водночас, Позивачкою не надано документів, що свідчать про значне погіршення її матеріального стану та жодних доказів на підтвердження того, що її матеріальний стан на момент звернення до суду із даним позовом (10.03.2022) є відмінним від матеріального стану, який існував на час ухвалення Мостиським районним судом Львівської області рішення про стягнення з відповідача ОСОБА_2 , аліментів на утримання дитини, зважаючи на той факт, що позивачкою не додано і жодного іншого доказу на підтвердження дійсного матеріального становища відповідача.

Судом встановлено, що Відповідач має задовільний стан здоров`я, працездатний, інших дітей на утриманні не має.

Водночас, матеріали справи не містять відомостей про працевлаштування відповідача та суму його доходів, наявність у власності чи користуванні рухомого/нерухомого майна, та такі відомості сторонами у судовому засіданні не долучалися.

Таким чином, позивачкою не доведено факт зміни матеріального чи сімейного стану відповідача, внаслідок чого у нього виникла б спроможність сплачувати їй аліменти у розмірі, більшому ніж визначений рішенням суду, а відповідач таку спроможність заперечує.

На переконання суду, посилання Позивачки на збільшення витрат на дитину у зв`язку із збільшенням вартості рівня життя, засобів гігієни, продуктів харчування, одягу, витрат на навчання, можуть бути лише підставою для стягнення додаткових витрат на дитину в порядку статті 185 СК України.

Будь-яких інших обґрунтувань щодо підставної зміни розміру аліментів, їх доказового підгрунтя матеріали позову не містять.

Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а саме: копіями рішень Мостиського районного суду Львівської області від 30.05.2018 року у справі №448/1056/17 та від 07.12.2017 року у справі №448/881/17; копією свідоцтва про народження дитини ОСОБА_5 серії НОМЕР_1 ; довідкою про склад сім`ї позивачки ОСОБА_1 №501; Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї мешканця від 23.02.2022 року; виписками з медичної картки дитини ОСОБА_5 ; копією паспорта позивачки та іншими матеріалами справи.

V. Застосоване судом законодавство:

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

- згідно із частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

- відповідно до частини першої ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

- згідно з частиною першою-четвертою ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, які і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89).

Міжнародне законодавство регламентує, що:

Відповідно до пунктів 1 та 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно зі статтею 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Практику ЄСПЛ у сфері захисту прав дитини слід розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини. Виділяють принципи правового статусу дитини, які випливають з міжнародно-правових документів, перш за все, з Конвенції про права дитини 1989 р., та якими є: рівноправність дітей (ст. 2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст. 2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст. 3); принцип забезпечення захисту і турботи про благополуччя дитини (ст. 5); невід`ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов`язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст. 37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18).

ЄКПЛ проголосила принцип верховенства права і зобов`язання договірних сторін дотримуватися прав людини. Комплекс прав, закріплених ЄКПЛ, можна розділити на дві підсистеми: 1) права, що належать кожній людині від народження (життя, свобода, особиста недоторканність); 2) права, набуті з настанням певного віку (справедливий судовий розгляд у кримінальній справі, вступ до шлюбу). Окремою підсистемою можна розглянути перелік заборон, виконання яких гарантує реалізацію прав, закріплених в ЄКПЛ (заборона дискримінації, катувань, жорстокого поводження, рабської праці). У тексті ЄКПЛ практично відсутні норми, присвячені захисту прав дітей (за винятком, наприклад, положень про особливий статус неповнолітніх у статтях 5-6), однак обсяг більшості наданих нею прав такий, що ними може користуватися будь-яка людина, незалежно від вікових або інших характеристик. У зв`язку з цим ЄСПЛ, розглядаючи справи, де мало місце порушення прав дітей, посилається на норми ЄКПЛ як базовий документ.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Сімейним кодексом України встановлено, що:

Частинами 7 та 8 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до статті 121 СК України - права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Змістом статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той з батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

Згідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно п. 17 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК (2947-14). При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину - не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.У випадку зміни розміру аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Згідно із частиною 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Отримувати підвищений розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.

За положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 "Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів", стаття 183 "Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини", стаття 184 "Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі") (постанови Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі №632/580/17, від 30 червня 2020 року у справі № 343/945/19).

Національне законодавство регламентує, що:

Відповідно до частин 2 та 3 статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття; сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною другою, третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

У відповідності до частини 2 статті 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.

Судом враховується, що ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" установлено у 2022 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні;.

Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.

VІ. Висновки суду:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , про зміну способу та розміру стягнення аліментів ґрунтуються на зміні законодавчо визначеного мінімального розміру аліментів на утримання дитини, недостатності суми фактично стягуваних аліментів для забезпечення потреб сина та неможливістю вирішити даний спір в позасудовому порядку.

Звернувшись до суду з даним позовом, позивачка просила суд змінити розмір аліментів, які стягуються з відповідача ОСОБА_2 за рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 07.12.2017 р., на її користь на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з 24.07.2017 р., і до повноліття дитини - до розміру ј частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили та до досягнення дитиною повноліття.

Судом враховано матеріальне становище та стан здоров`я сторін, а також стан здоров`я дитини, ту обставину, що син сторін проживає разом з позивачкою ОСОБА_1 , самостійних джерел доходів немає, остання несе витрати по утриманню дитини, забезпечує його лікуванням в разі потреби, займається його вихованням, що потребує не тільки матеріальних витрат, а й значних моральних зусиль.

Окрім цього, враховано необхідний та розумний обсяг матеріальних витрат на утримання дитини, що буде забезпечувати його нормальний розвиток, розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та інші обставини, що мають істотне значення, а також рівність обов`язку матері та батька по утриманню дитини.

Суд вважає, що як позивачка, так і відповідач в рівних частках повинні утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, що разом із присудженою сумою аліментів забезпечить належне її утримання.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Статтею 9 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, здійснюється підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями, які проводять відповідні відрахування аліментів із доходу платника аліментів.

За нормами частини 2 статті 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше.

Абзацом 2 частини 1 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Частиною 1 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Тому, оскільки Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено, що з першого січня 2022 року прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років становить 2618 гривень, позивачка на даний час і так має право на отримання законодавчо визначеного гарантованого мінімального розміру аліментів.

Доказів розміру аліментів, які фактично отримує позивачка ОСОБА_1 , на утримання дитини суду не надано.

Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України якщо після набрання рішенням законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Суд вважає, що зміна закону, яким встановлюється мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України.

Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі №632/580/17 (провадження № 61-51сво18), постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі №466/4009/18 (провадження №61-10529св19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 682/3112/18 (провадження № 14-580цс19).

Суд погоджується з твердженням позивачки, що дійсно з 2017 року змінювався розмір мінімальної заробітної плати в України.

Разом з тим, визначені Сімейним кодексом України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину та мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину визначаються виходячи з прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а не мінімальної заробітної плати.

З огляду на зазначене, збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про зміну (збільшення) розміру аліментів, однак і не може бути підставою для відмови в перерахунку розміру аліментів.

Таким чином, з досліджених в судовому засіданні письмових доказів, суд не вбачає можливості сплати відповідачем ОСОБА_2 , аліментів на утримання дитини у розмірі, визначеному позивачкою ОСОБА_1 , саме у ј частці від усіх видів заробітку (доходу) відповідача.

Відхиляючи вимогу про стягнення аліментів у розмірі, визначеному позивачкою, суд зазначає, що при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, суд прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.

Позивачка, як одержувач аліментів, не довела в суді обставини, передбачені ст.192 СК України, які є підставою для збільшення розміру аліментів, у тому числі шляхом зміни способу їх стягнення, однак, оскільки в судовому засіданні сторона відповідача частково визнала позов та надала згоду сплачувати на користь позивачки аліменти в збільшеному розмірі, ніж визначено рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 07.12.2017 року, то є підстави для часткового задоволення позову шляхом збільшення розміру аліментів з суми 1000 грн., до 1/6 частки від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, а в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, з огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наведених вище мотивів та підстав.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 23 постанови пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" у випадку задоволення судом позову про зміну розміру аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Таким чином, аліменти у зміненому розмірі слід стягувати з Відповідача починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили.

За таких обставин, виконавчий лист №448/881/17, виданий Мостиським районним судом Львівської області, слід відкликати з примусового його виконання.

VI. Судові витрати:

Виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 3. ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про зміну розміру та способу стягнення аліментів.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Ураховуючи те, що позивачка звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви про зміну розміру та способу стягнення аліментів на підставі п. 3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то з Відповідача слід стягнути в дохід Держави судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 коп.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про зміну способу та розміру стягнення аліментів, - задовольнити частково.

Змінити розмір та спосіб стягнення аліментів з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , які стягуються на підставі рішення Мостиського районного суду Львівської області від 07.12.2017 року на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , на утримання дитини: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1000 (однієї тисячі) гривень на 1/6 частку від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття.

Виконавчий лист за №448/881/17, виданий на підставі рішення Мостиського районного суду Львівської області від 07.12.2017 року, - відкликати.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь Держави 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 коп. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Повний текст судового рішення складено 01.06.2022 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Юрій БІЛОУС

Рішення суду набрало законної сили «______»___________________20___ року

Суддя Юрій БІЛОУС