РІШЕННЯ

Іменем України

20.05.2022 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Кузь В.Я.

при секретарі судового засідання Савченко А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі директорату з питань правової політики Головного управління представлення інтересів у судах Президента України; Львівської обласної прокуратури; Головного управління Національної поліції у Львівській області та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства , -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд із позовом до Держави Україна в особі Директорату з питань правової політики Головного управління представлення інтересів у судах Президента України про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органів досудового слідства.

Матеріали позовної заяви поступили до Франківського районного суду м. Львова 03 лютого 2021 року та відповідно до ухвали від 02 березня 2021 року прийняті до провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що 25 січня 2000 року слідчим УБОЗ ГУМВСУ у Львівській області щодо нього було порушено кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.222, ч.2 ст.364,ч.2 ст.366 КК України.

Вироком Франківського районного суду м.Львова від 26.12.2005 року його, позивача, визнано невинуватим та виправдано за відсутністю в його діях складу інкримінованих злочинів.

Вирок оскаржувався в апеляційному порядку прокурором, який також подав касаційне подання на ухвалу апеляційного суду.

Ухвалою Верховного Суду України від 02.10.07 року частково задоволено касаційне подання заступника прокурора Львівської області, скасовано ухвалу апеляційного суду Львівської області від 23.05.06 року, а справу передано на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 01.04.08 року апеляцію прокурора відхилено, вирок суду залишено без змін.

Зазначає, що між ним, позивачем, та адвокатом Новіковим Валентином Михайловичем (Свідоцтво №277 від 07.06.1994р.) 01 лютого 2000 року було укладено Угоду про надання правової допомоги по захисту його інтересів на термін якої, згідно п. 12 Угоди, починався з 01 лютого 2000 року та діяв до завершення справи.

Після закриття справи було складено Акт від 8 квітня 2008 року про виконання Угоди від 01 лютого 2000 року .

Згідно цього Акту, відповідно до п.4 Угоди він, позивач, повинен сплатити адвокату гонорар за 96 місяців надання правової допомоги з розрахунку 100 доларів США за місяць.

Згідно курсу Національного банку України, далі зазначає позивач, станом на 14.01.2021р. співвідношення гривні до долара США становить 28 грн. за один долар США.

Відтак, позивач вважає, що таким чином, вартість правової допомоги за 96 місяців становить 9 600 доларів США, що еквівалентно 268 800 (двісті шістдесят вісім тисяч вісімсот) гривень 00 коп.,котрі і просить стягнути з Державного бюджету України.

Свій позов адресований до Держави Україна в особі директорату з питань правової політики Головного управління представлення інтересів у судах Президента України позивач мотивує виключно на положеннях п. 4 ст. 3 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94 від 1 грудня 1994 року далі - Закон) уважаючи, що згідно вказаної норми Закону, громадянинові відшкодовуються суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Наполягає на тому, що відповідно до ст. 4 зазначеного Закону, відшкодування шкоди передбаченої пунктом 4 ст. 3 проводиться за рахунок коштів Державного бюджету. Відтак, просить задоводити позов та стягнути з Державного бюджету України 268 800 (двісті шістдесят вісім тисяч вісімсот) гривень 00 коп., сплачених у зв"язку з наданням йому, позивачу, юридичної допомоги впродовж усього процесу розслідування справи і слухання її в судах за період з 01 лютого 2000 року по 01 квітня 2008 року.

Головним консультантом Головного управління представництва інтересів Президента України в судах Директорату з питань правової політики Офісу президента України подано відзив на позовну заяву, в якому сторона просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. Зазначає, що позовні вимоги є безпідставними та необгрунтвоаними. Зокрема, просить суд зверти увагу на неприпустимість ототожнювання Президента України - як Глави держави, із "державою Україна" при оспорюванні дій (бездіяльності) всіх, без виключення, державних органів. Також просить суд зверти увагу, що Головне управління представництва інтересів Президента України в судах Директорату з питань правової політики не може бути належним відповідачем у справі.

Крім того, зауважує, що враховуючи події, з якими позивач пов"язує настання у нього права на звернення до суду за відповідною підставою, виникли у 2008 році в результаті дій правоохоронних органів Львівської області, а також, позивачем пропущено строк позовної давності, однак у позовній заяві не стоїть питання про поновлення такого строку.

З огляду на природу, як на думку позивача у нього права для звернення до суду з даним позовом, судом з власної ініціативи було залучено до участі в судовому процесі представників правоохоронних органів Львівської області та Державну казначейську службу України.

Львівська обласна прокуратура у відзиві на позовну заяву зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами фактичних витрат на правову допомогу, а відтак вважає вимоги необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Просить суд звернути увагу на те, що лише наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Натомість, відсутність документального підтвердження витрат, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування такої шкоди. Зазначає, що докази, які містяться в матеріалах справи не підтверджують понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 268 800 (двісті шістдесят вісім тисяч вісімсот) гривень 00 коп. Також позивачем не надано документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов"язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку.

У відзиві на позовну заяву Головне управління Національної поліції у Львівській області просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Зазначає, що на підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем не подано жодних документів, які б підтвердужвали факт надання правової допомоги протягом вказаного періоду та факт понесених витрат позивачем в розмірі, який він зазначає в позовній заяві. Просит суд врахувати також, що позивач вже звертався в суд із подібною позовною вимогою про стягнення витрат на правову допомогу, проте, на той час стверджував, що така сума дорівнювала 38 000 гривень.

Державна казначейська служба України у відзиві на позовну заяву просить відмовити в задоволенні позовних вимог позивача. Вважає вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу безпідставною, не обгрунтованою та такою, що не підтверджується документальними доказами, зокрема розрахунком таких витрат.

У відповідях на відзиви, позивач керуючись виключно своїм суб"єктивним баченням проблеми, оцінює подані відзиви критично, при цьому не покликається на жодні докази, котрі визначені законодавством України та котрі б надавали йому право на даному етапі звертатися до суду з даним позовом, а також докази, які б спростовували доводи відповідачів, що викладені представниками у відзивах. Натомість позивач у відповіді на відзиви акцентує увагу на тому, що у зв"язку із смертю адвоката Новікова В.М. не може надати жодних документів котрі б підтверджували їхні розрахунки, і, котрі, як вважає сам позивач, - фактично мали місце.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 29.11.2021 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд цивільну справу по суті.

В судових засіданнях позивач позовні вимоги підтвердив, наполягає на їх задоволенні та вважає, що суд зобовязаний визнати відповідачем саме Головне управління представництва інтересів Президента України в судах Директорату з питань правової політики, оскільки, як на його , позивача, думку не можуть бути відповідачами залучені судом Львівська обласна прокуратура; Головне управління Національної поліції у Львівській області та Державна казначейська служба України.

Наполягає, щоб суд задоволив його позовні вимоги у торму вигляді, як він їх сформував, а стягнення коштів здійснити саме з Державного бюджету України.

Разом з тим, позивач протягом усього судового процесу, навіть після того коли було звернуто його увагу, не надав суду жодних фінансових документів чи розрахунків з оплати роботи адвоката, як цього вимагає закон. Не довів позивач в судовому засіданні і підстав для звернення позову до Головного управління представництва інтересів Президента України в судах Директорату з питань правової політики та з бюджету за який рік слід стягувати кошти. Позивач також не зміг пояснити суду причини відмови від позовних вимог у цій частині раніше та підстави зміни розміру суми з 38000 грн. 00 коп. на 268 800 (двісті шістдесят вісім тисяч вісімсот) гривень 00 коп. Чому саме він вважає, що розрахунок слід проводити станом на 14 січня 2021 року , і, чому він вважає, що саме в цей момент у нього виникло право котре, як на його думку, підлягає захисту.

Представники відповідачів, а саме Лвівської обласної прокуратури; Головного управління Національної поліції у Львівській області в судовому засіданні, кожен окремо, позовні вимоги заперечили у повному обсязі, вважають такі безпідставними та надали аналогічні пояснення, викладені у відзивах на позовну заяву. Додатково просили суд звернути увагу на те, що в матеріалах справи відстуні будь які належні, достовірні та допустимі докази, які б свідчили про фактичну оплату позивачем витрат на правову допомогу в розмірі, зазначеному в позовній заяві.

З огляду на встановлені судом обставини та з метою вирішення справи відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, з ініціативи суду досліджено витребувані з архіву суду матеріали цивільної справи №465/865/13-ц за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства Внутрішніх справ України у Львівській області; прокуратури Львівської області; Головного управління державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури.

За результатами дослідження матеріалів цивільної справи вбачається, що звертаючись до суду із позовною заявою, ще у 2013 році, позивач зазначав позовну вимогу щодо стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 38 000 (тридцять вісім тисяч) гривень 00 коп., від якої в подальшому відмовився.

За результатами дослідження витребуваних з архіву суду матеріалів цивільної справи №465/5299/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Державної Казначейської служби України, ГУ НП у Львівській області, Прокуратури Львівської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури встановлено, що і станом на 2015 рік позивачу були відомі обставини отримання ним правової допомоги від адвоката Новікова В.М., проте і в даних матеріалах відсутні фінансові документи, які б суд міг врахувати при пнрийнятті рішення за роглядуваним позовом. .

Відтак, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали розглядуваної цивільної справи та матеріали витребуваних з архіву суду цивільних справ, з`ясувавши фактичні обставини у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою єфективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 49 ЦПК України, сторони користуються рівними процесуальними правами, тобто законодавець не виділяє в окрему категорію сторону, яка виступая за захистом свого права внаслідок порушення такого незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Суд відхиляє тветдження позивача, що порядок розгляду справ даної категорії суд здійснює за правилами, передбаченими п. 4 ст. 3 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94 від 1 грудня 1994 року далі - Закон), оскільки це є спеціальний Закон, що застосовується відповідно до процесу цивільного судочинства.

За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.43 ЦПК України, учасники процесу зобовязані сприяти своєчасному , всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що вироком Франківського районного суду м.Львова від 26.12.2005 року ОСОБА_1 визнаний невинним у пред"явленому йому обвинуваченні за ч.2 ст.222, ч.2 ст. 364, ч.2 ст.366 КК України та виправданий за відсутністю в його діях складу злочину.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 23.05.2006 року апеляція прокурора залишена без задоволення, а вирок без змін.

Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 02.10.2007р. касаційне подання задоволено частково та скасовано ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області від 23.05.2006 року, а справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області від 01.04.2008р. вирок Франківського районного суду м.Львова від 26.12.2005р. залишено без змін, а апеляцію заступника прокурора Львівської області без задоволення.

Відповідно до Угоди про надання правової допомоги від 01 лютого 2000 року, адвокат Новіков Валентин Михайлович прийняв на себе зобов"язання здійснювати захист інтересів ОСОБА_1 в якості його представника та надавати правову допомогу клієнту у правоохоронних та судових органах України.

У п.4 вказаної Угоди визначено, що за надання правової допомоги, передбаченої п.1 Угоди клієнт сплачує адвокату гонорар з розрахунку 100 доларів США (в національній валюті) за кожен місяць надання правової допомоги.

Згідно п.12 Угоди, початок терміну дії Угоди зазначено з 01 лютого 2000 року до завершення справи.

При цьому суд констатує факт відсутності у якій конкретно справі та яку конкретно допомогу звертає увагу надає адвокат та у якій справі здійснюється представництво ОСОБА_1 .

В матеріалах справи міститься акт від 08 квітня 2008 року, як стверджує позивач, підписаний адвокатом та ним, ОСОБА_1 про виконання Угоди від 01 лютого 2000 року.

Відповідно до акту, клієнт повинен сплатити гонорар за 96 місяців надання правової допомоги (з 01 лютого 2000 року по 01 квітня 2008 року) з розрахунку 100 доларів США за місяць, що становить 9600 (дев"ять тисяч шіссот) доларів США.

При цьому, в позовній заяві позивач зазначає курс Національного банку України станом на 14.01.2021 року який становить 28 грн. за один долар США. З цих підстав позивач вважає, що таким чином, вартість правової допомоги за 96 місяців становить 9 600 доларів США, що еквівалентно 268 800 (двісті шістдесят вісім тисяч вісімсот) гривень 00 коп.

шістдесят вісім тисяч вісімсот), що суд не може взяти до уваги, оскільки це є виключно арефметичні розрахунки за позхідними даними що взяті самим позивачем. Будь - які докази пререрахунку чи передачі коштів адвокату позивачем не представлено, не надано й доказів у вигляді фінансових документів та розрахунків.

Натомість таку свою позицію позивач мотивує виключним покликанням на п.4 ст.3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР., відповідно до якого, у наведених в статті 1 цього Закону випадках, громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Тобто законодавець зазначені подіє повязує з фактичною сплатою коштів, однак позивачем не представлено жодного доказу.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Суд неодноразово звертав увагу позивача про необхідність доказів сплати коштів адвокату, однак позивач не скористався своїм правом, мотивуючи тим, що адвокат помер, а подавати докази у даній справі то не його обовязок.

Відповідно до ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу, позивачем долучено тільки акт від 08 квітня 2008 року, підписаний адвокатом та позивачем, про виконання угоди від 01 лютого 2000 року, проте не долучено жодних розрахунків та підтвердження фактичної оплати.

Водночас, відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування (постанова Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі № 509/550/17-ц, провадження № 61-11518св19).

Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі №372/1010/16-ц.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження)».

Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог та визначення відповідача.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

Враховуючи вищенаведене, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 3,10,12, 81, 89, 141, 259, 263 - 265, 352, 354 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у завдоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі директорату з питань правової політики Головного управління представлення інтересів у судах Президента України про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства, шляхом стягнення з Державного бюджету, 268800 (двісті шістдесят вісім тисяч вісімсот) грн. 00 коп. як коштів у вигляді відшкодування сплаченої у звязку з наданням юридичної допомоги в продовж усього процесу розслідування справи і слухання її в судах за період з 01 лютого 2000 року по 01 квітня 2008 року , за недоведеністю таких та відсутності на те підстав.

Відмовити у завдоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства, шляхом стягнення з Державного бюджету, 268800 (двісті шістдесят вісім тисяч вісімсот) грн. 00 коп. як коштів у вигляді відшкодування сплаченої у звязку з наданням юридичної допомоги в продовж усього процесу розслідування справи і слухання її в судах за період з 01 лютого 2000 року по 01 квітня 2008 року , за недоведеністю таких та відсутності на те підстав.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення його повного тексту.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Держава Україна в особі Директорату з питань правової політики Головного управління представлення інтересів у судах Президента України: юридична адреса: м. Київ, вул. Банкова, 11;

Відповідач: Львівська обласна прокуратура, юридична адреса: м. Львів, пр. Шевченка 17/19;

Відповідач: Головне управління Національної поліції у Львівській області, юридична адреса: м. Львів, вул. Г.Григоренка, 3;

Відповідач Державна казначейська служба України, юридична адреса: м. Київ, вул. Бастіона, 6.

Суддя В. Кузь