Провадження № 22-ц/812/168/22
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 січня 2022 року м. Миколаїв

справа № 487/7381/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухваленого 19 жовтня 2021 року під головуванням судді Сухаревич З.М., в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено 25 жовтня 2021 року, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про захист трудових прав,

в с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі ДП «АМПУ») про захист трудових прав.

Позивач зазначав, що в березні 2016 року звертався до суду з позовом до відповідача про визнання наказів незаконними, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2017 року визнано наказ №860 та наказ № 44/о незаконним і з відповідача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Додатковим рішенням цього ж суду від 30 березня 2017 року позивача поновлено на роботі на посаді водія. Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 26 червня 2017 року рішення та додаткове рішення Заводського районного суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові. Постановою Верховного Суду від 20 травня 2020 року постанову апеляційного суду Миколаївської області в частині незадоволених позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу від 01 грудня 2015 року № 860 про зміну розміру місячної тарифної ставки, наказу від 23 лютого 2016 року № 44/о про звільнення з роботи на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, залишено в силі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2017 року. Дана постанова набрала чинності тільки після винесення Верховним Судом ухвали від 30 липня 2020 року про виправлення описок. Відповідно до остаточного судового рішення позивач отримав стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати незаконного звільнення до дати винесення судового рішення першою інстанцією березень 2017 року. Між тим, новий запис в трудовій книжці засвідчує стаж дати поновлення на роботі (замість дати звільнення) по дату фактичного поновлення, тобто серпень 2020 року.

Посилаючись на те, що пенсійний стаж нарахований тільки по березень 2017 року і тому не співпадає із стажем в трудовій книжці та складає різницю в 40 місяців, тож відповідно до вимог чинного законодавства, а саме статті 235 КЗпП України відповідач повинен оплатити заробіток зі сплатою всіх податків та єдиного соціального внеску за час вимушеного прогулу по дату фактичного поновлення на роботі, позивач просив суд стягнути з ДП «Адміністрація морських портів України» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з квітня 2017 року по липень 2020 року включно в розмірі 284 958 грн.

Узагальнені доводи інших учасників

Під час розгляду справи відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що за практикою Верховного Суду позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду обмежені строком для звернення до суду першої інстанції, який чітко встановлений частиною 1 статті 233 КЗпП України, який становить три місяці з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Підставою для початку перебігу строків для звернення позивача до суду з метою стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з невиконанням рішення суду про поновлення на роботі, вважається 30 липня 2020 року (день набрання чинності ухвали Верховного Суду), а тому останнім днем звернення до суду із вказаним позовом є 31 жовтня 2020 року. Проте ОСОБА_1 подано позов лише 04 грудня 2020 року, тобто із пропуском тримісячного строку. Щодо обґрунтувань позовної заяви, представник відповідача зазначив, що рішення суду першої інстанції про поновлення ОСОБА_1 на роботі було скасовано судом апеляційної інстанції, тому правова підстава для стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду була відсутня. Лише з прийняттям ухвали Верховного Суду 30 липня 2020 року на відповідача покладено обов`язок поновити ОСОБА_1 на роботі, а у позивача виникає право на звернення до суду з метою стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі, починаючи з 12 серпня 2020 року. Крім того зазначає, що позовні вимоги щодо розрахунку середнього заробітку наведені позивачем не відповідають Порядку обчислення середньої заробітної плати, передбаченого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100 (далі- Порядок). Вказаний розрахунок здійснено позивачем на підставі пункту 4 розділу ІІІ Порядку, проте він міг застосовуватися лише у випадку розрахунку середнього заробітку з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати. Натомість правильний розрахунок середнього заробітку повинен бути здійснений на підставі пункту 2 розділу ІІ та пунктів 5, 8 розділу IV Порядку.

Позивач, через свого представника ОСОБА_2 подав відповідь на відзив, у якому просив прийняти до уваги аргументи позивача про час, коли він дізнався про порушення його прав з метою правильного визначення строків подання позову. Позивач вважає датою, коли він дізнався про порушення його прав - перші числа листопада 2020 року, коли йому було відмовлено у виплаті лікарняних в зв`язку з тим, що останні два роки за нього не сплачувався єдиний соціальний внесок. Також, 26 жовтня 2020 року позивач захворів, у зв`язку з чим 10 днів знаходився на лікарняному. Але, після повернення до виконання своїх трудових обов`язків позивач дізнався, що йому за весь час лікарняного нарахована не середня заробітна плата, а 50 грн. Після з`ясування цього питання (перша декада листопада 2020 р.) коли позивачу стало відомо про порушення його прав і до подання позову пройшов один місяць і позивач вчасно використав своє право.

Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, в якому представник відповідача зазначає, що строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права. Вищевказане узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року по справі № 522/13736/15.Позивач визнав та усвідомлював, що отримав середній заробіток лише за час вимушеного прогулу з дати незаконного звільнення до дати винесення судового рішення першою інстанцією, та повинен був звернутися до суду із вимогою про виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, починаючи з 30 липня 2020 року (день набрання чинності ухвали Верховного Суду), але у будь-якому випадку не пізніше 12 серпня 2020 року (день поновлення на роботі), що є датою, коли позивач фактично довідався про порушення його права. Отже крайнім строком для пред`явлення позовної заяви ОСОБА_1 вважається 30 жовтня 2020 року, але у будь-якому випадку не пізніше 12 листопада 2020 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2021 року позов задоволено частково. ОСОБА_1 поновлено строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Постановлено стягнути з ДП «Адміністрація морських портів України» в особі МФ «Адміністрація Миколаївського морського порту» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у розмірі 255 332,87 грн, який визначений без утримання сум податків та інших обов`язкових платежів. Крім того, суд розподілив судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Між тим, встановлено, що в порушення вимог частини сьомої статті 235 КЗпП України, а також принципу обов`язковості судового рішення, відповідач ДП «АМПУ» не провів негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2017 року та додаткове рішення від 30 березня 2017 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі виконано лише 12 серпня 2020 року.

Підстави стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП) та за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП) передбачені окремими нормами матеріального права, мають відмінну правову природу. Період з липня 2017 року по липень 2020 року не є вимушеним прогулом в розумінні статті 235 КЗпП, оскільки позивач поновлений на посаді судовим рішенням від 30 липня 2017 року. Затримка виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі (невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення) зумовлює відповідальність роботодавця за статтею 236 КЗпП України. Невиконання відповідачем протягом тривалого часу рішення та додаткового рішення Заводського районного суду м. Миколаєва про поновлення ОСОБА_1 на роботі має наслідком застосування приписів статті 236 КЗпП України про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (частина перша статті 233 КЗпП України). Враховуючи, що наказ про поновлення позивача на роботі було видано 12 серпня 2020 року, останнім днем звернення до суду із вказаним позовом є 12 листопада 2020 року. З зазначеним позовом позивач звернувся до суду 04 грудня 2020 року, тобто строк, встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України, сплинув.

Позивачем доведено та підтверджено належними та допустимими доказами, поважність причин пропуску строку звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ДП «АМПУ посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 12 серпня 2020 року відповідач належним чином виконав рішення Заводського районного суду, своєчасно сплатив позивачу розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу та поновив ОСОБА_1 на роботі. Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України термін позовної давності про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу сплив 12 листопада 2020 року. Також, судом першої інстанції не з`ясовано обставин чи отримував позивач ухвалу Верховного Суду від 30 липня 2020 року у інший встановлений належний спосіб. Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 аналіз стану проінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Ознайомлення позивача з наказом від 12 серпня 2020 року про поновлення на роботі та сплата того ж дня на його картковий рахунок всіх належних йому сум, прямо доводить той факт що позивач був проінформований про виконання відповідачем рішення суду та виникнення у нього права на звернення до суду за захистом своїх порушених прав за інший період.

На вказану апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 подав відзив, в якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що під час судового розгляду позивачем було доведено, що він довідався про порушення його інтересів саме після захворювання та відсутності виплат по лікарняному листку непрацездатності.

2.Мотивувальна частина

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2017 року у справі 487/1153/16-ц визнано незаконним та скасовано наказ №860 від 01 грудня 2015 року про оплату праці відносно ОСОБА_1 . Визнано незаконним та скасовано наказ №44/о від 23 лютого 2016 року про припинення трудового договору з ОСОБА_1 на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України. Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 69300 грн.

Додатковим рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 березня 2017 року доповнено рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2017 року: поновлено ОСОБА_1 на посаді водія автотранспортних засобів комплексу автотранспортного забезпечення/водії-почасовики ДП «АМПУ» Миколаївської філії «Адміністрація Миколаївського порту». Допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та присудження ОСОБА_1 виплати заробітної плати за один місяць в розмірі 5400 грн.

Між тим, відповідач не провів негайне виконання вказаного рішення.

Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 26 червня 2017 року вказане рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2017 року та додаткове рішення цього ж суду від 30 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 у позові до ДП «АМПУ».

Постановою Верховного Суду від 20 травня 2020 року, з урахуванням ухвали від 30 липня 2020 року про виправлення описки, зазначене рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 26 червня 2017 року скасовано, залишено в силі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2017 року ( а.с.17-42).

На виконання вказаних судових рішень ДП «АМПУ» видано наказ по особовому складу № 192/о від 12 серпня 2020 року яким скасовано наказ МФ ДП «АМПУ» від 23 лютого 2016 №44/о «Про припинення трудового договору», поновлено ОСОБА_1 з 23 лютого 2016 року на посаді водія автотранспортних засобів комплексу автотранспортного забезпечення з оплатою згідно штатного розпису (а.с.15).

Згідно платіжного доручення № 857 від 12 серпня 2020 року ДП «АМПУ» перерахувало на картковий рахунок ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 55786 грн. 50 коп. (а.с. 122).

Позиція апеляційного суду

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (частина третя); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (частина четверта).

Отже, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі, чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Частиною сьомою статті 235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2017 року, з урахуванням додаткового рішення цього ж суду від 30 березня 2017 року у справі 487/1153/16-ц, про поновлення позивача на роботі підлягало негайному виконанню, але фактично було виконано роботодавцем лише 12 серпня 2020 року.

При цьому відповідач виплатив позивачу лише середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з лютого (за 4 дні лютого) 2016 року по березень (за 13 днів березня) 2017 року (а.с. 121).

Отже, відповідачем не сплачено позивачу середній заробіток за період з 21 березня 2017 року по 11 серпня 2020 року.

Враховуючи характер спірних правовідносин та правову природу середнього заробітку, який підлягає стягненню за правилами статей 235 та 236 КЗпП України, колегія суддів вважає, що період часу з дня постановлення рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2017 року, з урахуванням додаткового рішення цього ж суду від 30 березня 2017 року у справі 487/1153/16-ц, про поновлення позивача на роботі, яке підлягало негайному виконанню, до дня постановлення рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 26 червня 2017 року, про скасування вказаного рішення суду першої інстанції, є періодом затримки виконання вказаного рішення суду про поновлення позивача на роботі.

Водночас, період часу з дати скасування апеляційним судом рішення про поновлення на роботі 26 червня 2017 року, по дату поновлення позивача на роботі 12 серпня 2020 року, є вимушеним прогулом в розумінні статті 235 КЗпП України.

За такого, колегія суддів вважає, що під час поновлення позивача на роботі відповідач не сплатив середній заробіток за час затримки виконання рішення за період з 21 березня по 26 червня 2017 року, а також середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 червня 2017 року по 11 серпня 2020 року.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

За висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18): «За змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати».

У висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеному у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19) зазначено: «…за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний висновок про те, що строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18).

Отже, оскільки наказ про поновлення позивача на роботі було видано роботодавцем 12 серпня 2020 року, а позивач звернулась до суду 04 грудня 2020 року, тобто з пропуском строку, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України, не порушивши питання про поновлення пропущеного строку, апеляційний суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду.

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постановах від 10 жовтня 2019 року по справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18) та по справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 листопада 2018 року по справі № 559/321/16-ц (провадження № 14-367цс18) вказаний строк застосовується судом незалежно від наявності заяви відповідача про застосування такого строку, оскільки відповідно до частини першої статті 9 ЦК України норми цього Кодексу у трудових спорах можуть застосовуватися лише субсидіарно, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тоді як строки звернення до суду у КЗпП України передбачені окремо.

Твердження позивача про те, що перебіг строку звернення до суду має починатись не з 12 серпня 2020 року (момент поновлення його на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу з лютого 2016 року по березень 2017 року), а з часу, коли він дізнався про нарахування йому лікарняних, є необґрунтованим, оскільки спірним в даній справі є розмір середнього заробітку, який відповідач мав сплатити при поновленні на роботі, а не оплата лікарняних. Тому, саме з часу отримання ОСОБА_1 під час поновлення на роботі середнього заробітку не за весь період його незаконного звільнення, позивач міг дізнатись про порушення його прав на отримання середнього заробітку за період з 21 березня 2017 року по 11 серпня 2020 року.

Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на зазначені вище обставини справи та вимоги трудового законодавства, рішення має бути скасоване на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Щодо судового збору

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як зазначалось вище, предметом спору по даній справ є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за затримку виконання рішення суду.

Враховуючи сталу практику Верховного суду, яка зазначена вище, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а тому пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивача у даній справі.

Між тим, при подачі позову ОСОБА_1 не сплатив судовий збір у розмірі 2849 грн. 58 коп., а тому такий судовий збір має бути стягнутий з позивача в дохід держави.

Крім того, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений останнім при подачі апеляційної скарги в розмірі 4274 грн. 37 коп.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про захист трудових прав відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 2849 грн. 58 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» 4274 грн. 37 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
СуддіН.О. Тищук Т.Б. Кушнірова

Повне судове рішення складено 17 січня 2022 року.