Справа № 206/853/22
Провадження № 2/206/524/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2022 Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючий суддя Поштаренко О.В. за участю:

секретаря судового засідання Дерця В.С. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення грошових коштів за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

28.02.2022 до Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення грошових коштів за договором позики.

І. Стислий виклад позиції позивача, представника позивача та відповідача.

Представник позивача ОСОБА_3 звернулася до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , про стягнення грошових коштів за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 26 серпня 2020 року ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Адвокатського бюро «Воронько» (далі - Бюро) в особі Керівника Воронько Олени Олександрівни (далі - Відповідач) для отримання правової допомоги. У наступному, між Позивачем та Бюро, в особі ОСОБА_2 укладено договір про надання правової допомоги № 43/2020 від 26.08.2020 року. В подальшому, а саме 27 листопада 2021 року відповідач - ОСОБА_2 звернулася до позивача із проханням позичити їй 55000 (п`ятдесят п`ять тисяч) гривень. Враховуючи, що сторони попередньо уклали договір про надання правової допомоги, відповідач виконувала обов`язки щодо захисту прав позивача, його представництва, а також надання останньому інших видів правової допомоги, а тому викликала у позивача почуття довіри. На підставі цього позивач погодився позичити їй суму у розмірі 55000 грн. Враховуючи, що позивач міг надати відповідачу грошову позиву лише із кредитної банківської карти (кредитні кошти) сторони домовилися, що відповідач також зобов`язується компенсувати понесені позивачем додаткові витрати, у вигляді суми комісії по транзакціям за користуванні кредитними коштами, суму процентів списаних банком за видачу частини суми грошових коштів у банкоматі та суми комісії за переведення частини суми позичених грошових коштів на банківську карту, розрахунковий рахунок якої було надано відповідачем. Сторони узгодили, що відповідач зобов`язана повернути позивачу зазначену вище суму позики та компенсацію за нараховану банком суму у строк до 19 грудня 2021 року. Саме на цих умовах Сторони уклали договір позики. На підтвердження передач грошей відповідач власноруч написала позивачу розписку і отримала грошові кошти (копії розписки від 27.11.2021 додається). З огляду на умови договору позики - строк повернення грошових коштів сплинув 27.11.2021 року. Однак відповідач свої зобов`язання згідно договору у вказані в борговій розписці строки не виконала. Позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути йому грошові кошти позичені у нього та грошові кошти за банківські списання процентів, але ОСОБА_2 попрохала У ОСОБА_1 відстрочку у часі, пообіцявши все виплатити у коротші строки. Позивач довірився відповідачу та погодився продовжити строк виплати грошових коштів позичених останній. Таким чином сторони домовились про нові умови договору позики, а саме відповідач зобов`язана повернути позивачу суму позичених грошових коштів у розмірі 55000 грн., сплатити нараховані суми комісії по транзакціям за користування кредитними коштами, суму процентів списаних банком за видачу частини суми грошових коштів у банкоматі та суму комісії за переведення частини суми грошових коштів на банківську карту, розрахунковий рахунок якої було надано відповідачем, загальною сумою на 70000 (сімдесят тисяч) гривень, у строк до 28 січня 2022 року. Саме на цих умовах сторони уклали новий договір позики, який був підписаний відповідачем. ОСОБА_2 власноруч написала позивачу нову розписку, якою підтверджує отримання від ОСОБА_1 грошових коштів узятих в борг у розмірі 70000 (сімдесят тисяч) гривень (оригінал розписки від 21 січня 2022 року додається). Відповідач свої зобов`язання згідно договору у вказані в борговій розписці строки не виконала. Позивач неодноразово звертався до неї з вимогою повернути йому гроші, однак ОСОБА_2 грошей йому не повернула. З цих підстав було подано вказаний позов до суду. Окрім того, для захисту своїх цивільних прав та інтересів Позивач був змушений звернутись за професійною правничою допомогою до адвоката Маркової Ю.В. (далі - адвокат), про що між Позивачем та адвокатом був укладений договір про надання правничої допомоги під №14 від 17 січня 2022 року (далі - Договір) (а.с. 22-23). Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилася, подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити (а.с. 30-34, 36-37).

Відповідач в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Обставини викладені в позовній заяві, підтверджує. Окрім того зазначила, що несвоєчасність погашення заборгованості пов`язана зі скрутним матеріальним становищем та знаходженням на тривалому лікуванні.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

28.02.2022 представником позивача подано дану позовну заяву з додатками (а.с.1-24).

Ухвалою судді від 01.04.2022 провадження у справі відкрито, призначено цивільну справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження на 03.05.2022 (а.с. 28).

02.05.2022 відповідачем подано заяву про визнання позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення грошових коштів за договором позики (а.с.30-31, 36).

16.05.2022 представником позивача адвокатом Птихіним К.В., який діє на підставі договору про надання правничої допомоги під № 14 від 17.01.2022 укладеним між ним та ОСОБА_1 , подано заяву в якій останній просить долучити до матеріалів справи оригінал розписки ОСОБА_2 , складеної від 21.01.2022, про отримання нею грошових коштів узятих в борг у ОСОБА_1 в розмірі 70 000,00 (сімдесят тисяч) гривень (а.с. 43).

19.05.2022 представником позивача адвокатом Птихіним К.В., подано заяву до канцелярії суду про долучення до матеріалів справи акту приймання наданої правничої допомоги та прибуткового касового ордеру під № 14 від 17.01.2022 (а.с. 47,48), а також заяву про розгляд справи участі позивача та його участі.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до копії розписки, ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 55000 грн., вказані грошові кошти разом з відсотками, зобов`язалася повернути до 19 грудня 2021 року. З огляду на умови договору позики - строк повернення грошових коштів 27.11.2021, сплинув. Однак відповідач свої зобов`язання згідно договору у вказані в борговій розписці строки не виконала. Позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути йому грошові кошти позичені у нього та грошові кошти за банківські списання процентів, але ОСОБА_2 попрохала у ОСОБА_1 відстрочку у часі, пообіцявши все виплатити у коротші строки, яка була надана останнім. Таким чином сторони домовились про нові умови договору позики, а саме відповідач зобов`язана повернути позивачу суму позичених грошових коштів у розмірі 55 000,00 грн., сплатити нараховані суми комісії по транзакціям за користування кредитними коштами, суму процентів списаних банком за видачу частини суми грошових коштів у банкоматі та суму комісії за переведення частини суми грошових коштів на банківську карту, розрахунковий рахунок якої було надано відповідачем, загальною сумою у розмірі 70000 (сімдесят тисяч) гривень, у строк до 28 січня 2022 року. Враховуючи викладені обставини, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено новий договір позики, який був підписаний відповідачем. ОСОБА_2 власноруч написала позивачу нову розписку, якою підтверджує отримання від ОСОБА_1 грошових коштів узятих в борг у розмірі 70000 (сімдесяти тисяч) гривень (оригінал розписки від 21 січня 2022 року додається). Відповідач свої зобов`язання згідно договору у вказані в борговій розписці строки не виконала у зв`язку з чим, позивач ( ОСОБА_1 ) був змушений звернутись до суду з позовом про стягнення грошових коштів за договором позики (а.с.1-24).

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 і від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 ЦК України). Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 ЦК України). Позичальник зобов`язується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, відповідальність за порушення грошового зобов`язання боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Позивач свої зобов`язання по договору виконала, позичальник, в свою чергу, отримала те, на що розраховувала - грошові кошти для своїх потреб.

Суд приймає до уваги також і ті обставини, що відповідач підтвердила той факт, що між нею та позивачем дійсно було укладено договір позики, нею власноруч було підписано розписку 21.01.2022 відповідно до якої, вона отримала 70000 гривень та вказані грошові кошти зобов`язувалась повернути у строк до 28 січня 2022 року.

Відповідач позовні вимоги визнала в повному обсязі, проти їх задоволення не заперечувала.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до п.п. 2 п. 4 постанови № 5 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами.

А тому, суд приходить до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача грошових коштів за договором позики на загальну суму 70000 гривень.

Щодо вимог позивача про стягнення на його користь витрат на професійну правничу допомогу та у разі задоволення судом у повному обсязі позовних вимог ОСОБА_1 , розміру гонорару адвоката який буде дорівнювати 10 % від 70000 грн., тобто 7000 (сім тисяч) гривень, слід зазначити наступне.

Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з частиною другою статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року (справа № 757/47925/15-ц), від 20 червня 2018 року(справа № 127/1284/14-ц), від 27 червня 2018 року (справа № 554/9348/15-ц), від 25 липня 2018 року (справа № 522/4198/17-ц).

Представником позивача до матеріалів справи були долучені наступні документи: договір про надання правничої допомоги № 14 від 17.01.2022, специфікація № 1 до договору про надання правничої допомоги № 14 від 17.01.2022, орієнтовний розрахунок обсягу робіт (послуг) з надання правничої допомоги, акт про надання послуг під № 14 від 01.04.2022 за договором про надання правничої допомоги № 14 від 17.01.2022, згідно з яким адвокатом Марковою Юліаною Володимирівною надано ОСОБА_4 , правничу допомогу загальна вартість якої склала 10000 грн. прибутковий касовий ордер № 14 від 17.01.2022, про сплату грошових коштів у сумі 10000 гривень за вказаним договором.

Відповідач не заперечували щодо задоволення даної вимоги про стягнення судових витрат та гонорару.

За таких обставин, суд вважає, що вимога про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн. та гонорару у розмірі 7000 грн. на користь позивача з відповідача підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

В свою чергу, практика Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).

Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн.

На підставівикладеного такеруючись ст. 59 Конституції України, ст.ст. 7, 11, 15, 202, 205, 207, 208, 510, 526-527, 530, 626-628, 638, 1046-1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 15, 76-89, 95, 133, 137, 141, 206, 258, 259, 263-265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), про стягнення грошових коштів за договором позики - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) несплачену суму боргу за Договором про позику грошей від 28.01.2022 у розмірі 70000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн. та гонорар у розмірі 7000 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 20.05.2022

Головуючий суддя: О.В. Поштаренко