Провадження № 2/522/1261/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: судді - Бондар В.Я.,

за участю секретаря судового засідання - Бойко А.В.

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , держаного реєстратора Юридичного департаменту Одеської міської ради Шерстюк Володимири Дмитрівни, третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова Віолетта Султаналіївна, про скасування рішення державного реєстратора та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , через свого представника, звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , держаного реєстратора Юридичного департаменту Одеської міської ради Шерстюк Володимири Дмитрівни, третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова Віолетта Султаналіївна, в якому просить: скасувати рішення державного реєстратора Юридичного департаменту Одеської міської ради Шерстюк Володимири Дмитрівни, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 16.06.2020 року, індексний номер: 52680405, номер запису про право власності; 36903294, дата та час державної реєстрації 15.06.2020 року 17:21:37, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, щодо реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 на підставі свідоцтво про право власності про право власності на житло, серія та номер: 14-1747 , виданого 25.11.1996 року, видавник Управління житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів; визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , від 20.10.2020 року, серія та номер: 9987, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою Віолетою Султаналіївною, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101; вирішити питання судових витрат.

Позовна заява вмотивована тим, що за життя ОСОБА_4 була власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . 26.11.2012 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла своє майно ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, після чого 09.06.2017 року ОСОБА_1 звернулась до Другої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Не отримавши свідоцтво про право на спадщину, ОСОБА_1 переїхала до Грузії де проживала деякий час. Після повернення, позивач встановила, що у вказаній квартирі мешкають незнайомі особи, сама квартира належить на праві власності ОСОБА_3 , яка придбала цю квартиру за договором купівлі-продажу від 20.10.2020 року у ОСОБА_2 , право власності якого на вказану квартиру було набуте на підставі свідоцтва про право власності на житло, серія та номер 14-1747 , видане 25.11.1996 року Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів.

Однак, з відповіді КП «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради, позивачеві стало відомо, що свідоцтво про право власності на житло від 25.11.1996 року на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , не видавалось.

Ухвалою суду від 25.06.2021 року по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 28.07.2021 року.

28.07.2021 року з метою належного сповіщення учасників справи, підготовче засідання відкладене на 02.09.2021 року.

02.09.2021 року до суду подано заяву про зміну предмету позову, в якій представник позивача просив визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь спадкоємця ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати рішення державного реєстратора Юридичного департаменту Одеської міської ради Шерстюк Володимири Дмитрівни, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 16.06.2020 року, індексний номер: 52680405, номер запису про право власності: 36903294, дата та час державної реєстрації 15.06.2020 року 17:21:37, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, щодо реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності про право власності на житло, серія та номер: 14-1747 , виданого 25.11.1996 року, видавник Управління житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів.

02.09.2021 року у зв`язку з неявкою сторін, підготовче засідання відкладено на 17.11.2021 року.

17.11.2021 року у підготовчому засіданні представник позивача відкликав заяву про зміну предмету позову та просив її не розглядати, в зв`язку з чим, судом продовжено розгляд позовної заяви в першій редакції, також, судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 12.01.2022 року.

12.01.2022 року до суду надійшла заява представника позивача, в якій він просив повернути судовий збір, сплачений при подачі заяви про зміну предмету позову.

У судовому засіданні 12.01.2022 року представник позивача позов підтримав, просив задовольнити. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, викликані належним чином. Від ОСОБА_3 надійшла заява про відкладення розгляду справи з причин, які суд визнає не поважними.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22 вересня 2003 року № 8-13924 , виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради - ОСОБА_6 та ОСОБА_4 набули право власності в рівних частках на квартиру загальною площею 49, 5 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

14 жовтня 2003 року право власності ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» ОМР за №209-стр. 190-кн.500 ир, р. №8-13924.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 помер, свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 .

Частку ОСОБА_6 успадкувала ОСОБА_4 , отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом від 08.04.2013 року реєстр. № 3-574, державний нотаріус Другої одеської державної нотаріальної контори Арабаджи К.Г.

Право власності ОСОБА_4 на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване в державному реєстрі прав на нерухоме майно 08.04.2013 року номер запису про право власності 582944 та № 583727.

26 листопада 2012 року ОСОБА_4 склала заповіт щодо всього належного на момент смерті майна на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який посвідчено державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Арабаджи К.Г., реєстр. № 3-2031.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла, свідоцтво про смерть серія НОМЕР_4 .

09 червня 2017 року, за заявою ОСОБА_1 щодо спадкового майна ОСОБА_4 Другою Одеською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу №60766576.

Однак, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстроване 20.10.2020 року за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_2 , серія та номер 9987, виданий 20.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. Також, із інформаційної довідки вбачається, що ОСОБА_2 набув право власності на квартиру на підставі свідоцтва про право власності на житло, серія та номер: 14-1747 , виданого 25.11.1996 року, видавник Управління житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів. Наразі ОСОБА_3 мешкає у вказаній квартирі.

При цьому, з листа від 22 червня 2021 року від КП «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради, вбачається, що свідоцтво про право власності на житло від 25.11.1996 року на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 міськагентством не оформлялося та не видавалося.

Суд вважає, що ці факти свідчать про здійснення подвійної реєстрації права власності на одну і ту саму квартиру, що призвело до порушення майнових прав та інтересів ОСОБА_1 , оскільки окрім державної реєстрації права власності на квартиру її спадкодавця, вчинено державну реєстрацію права власності на вказану квартиру іншої особи на підставі документів, які не видавалися уповноваженими органами.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України - ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV (зі змінами та доповненнями), який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав.

Згідно з приписами частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - державній реєстрації прав підлягає право власності.

Згідно з ч.3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор - встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Згідно до ст.12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій. Записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Порядок проведення державної реєстрації прав визначено статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав: 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Статтею 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень, зокрема, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Отже, суд вважає, що під час розгляду заяви щодо державної реєстрації прав державний реєстратор, з метою недопущення одночасного існування подвійної державної реєстрації права власності на одне й те ж нерухоме майно, зобов`язаний встановити відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Згідно з п. 15 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868 (далі - Порядок), під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: 1) обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках); 2) повноважень заявника; 3) відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; 4) наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; 5) наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Відповідно до п. 16 Порядку, у разі подання документів, необхідних для проведення державної реєстрації речових прав, не в повному обсязі державний реєстратор приймає рішення про зупинення розгляду заяви, яке містить рекомендації щодо усунення обставин, що були підставою для його прийняття.

Відповідно до п. 36 Порядку, для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.

Відповідно до п. 37 Порядку, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, зокрема є укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат.

Відповідно до п. 6 Порядку, відповідальність за достовірність відомостей, які містяться у документах, поданих для проведення державної реєстрації прав, взяття на облік безхазяйною нерухомого майна, несе заявник.

За таких обставин, суд доходить висновку, що в даному випадку мала місце подача на державну реєстрацію свідоцтва про право власності на житло, на ім`я ОСОБА_2 , серія та номер: 14-1747 , виданого 25.11.1996 року, видавник Управління житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів, яке насправді не видавалося, а отже ця державна реєстрація є неправомірною.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно частини першої - третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За положеннями ст. 658 ЦК України, право на продаж товару належить власникові товару.

Отже, укладення договору купівлі-продажу квартири, буде відповідати вимогам ст. 203 ЦК України, лише в тому випадку, якщо квартира продається її власником.

В даному випадку, судом встановлено те, що ОСОБА_2 укладаючи з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , не був власником цієї квартири, а отже при укладенні зазначеного правочину не додержані вимоги ст. 203 ЦК України, що тягне за собою недійсність цього правочину.

Суд, також, враховує те, що ОСОБА_1 звернулась до суду з вимогами про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 та з вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , зазначаючи при цьому, що її право власності на спірну квартиру фактично набуте в порядку спадкування після смерті попередньої власниці цієї квартири.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, в постанові Верховного Суду від 14 червня 2021 року по справі № 924/181/20, сформульованій наступний правовий висновок.

«Визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання договору дарування удаваним, а відтак доведеності відсутності сторін договору намірів на укладення саме договору дарування, та застосування до правочину тих наслідків, які мали б бути у разі укладення договору купівлі-продажу, свідчить про виключну превентивність такого способу захисту для позивача.

Якщо особа, яка вважає, що правочином порушено її переважне право перед іншими особами на її купівлю відповідного майна, то для неї ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Отже, ухвалення судом рішення в справі про визнання договору дарування удаваним, якщо такий позов стосується визначення прав позивача щодо придбання частки у спільному майні, буде свідченням порушення принципу правової визначеності, оскільки свідчить про необхідність нового слухання та вирішення справи.

Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення ЄСПЛ від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, §53). Тому задоволення позову про визнання поруки припиненою в одній справі не є ані підставою перегляду судового рішення в іншій справі за нововиявленими обставинами (частина друга статті 423 ЦПК України), ані підставою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (частина друга статті 432 ЦПК України).

Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) вказувала, що «застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) від 04 вересня 2018 року вказано, що «ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)».

Отже, ефективність захисту цивільного права шляхом скасування державної реєстрації права власності на спірну квартир та шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири має оцінюватися, виходячи з обставин справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії)».

В даному випадку, ОСОБА_1 звернулась до суду за захистом своїх прав, як спадкоємиці за заповітом померлої власниці квартири, тобто нерухомого майна, зазначаючи при цьому, що свідоцтво про право на спадщину позивач не отримувала. Крім того, ця квартира, наразі, зареєстрована на ім`я ОСОБА_3 та зайнята нею.

Так, в статті 1297 ЦК України закріплено обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину (в складі якої є нерухоме майно) звернутися до уповноваженої особи за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Також, стаття 387 ЦК УКраїни, закріплює право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Отже, враховуючи зазначений правовий висновок Верховного Суду в постанові від 14 червня 2021 року по справі № 924/181/20, на переконання суду, вимоги про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 та вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 не є ефективним способом захисту порушено права позивача, оскільки не призведе до повного відновлення її прав. При цьому, суд вважає, що для забезпечення дотримання принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи та процесуальної економії, ОСОБА_1 мала заявити вимоги про визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 та вимоги про витребування належгного їй майна, а значить даний позов має бути залишений без задоволення.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 ), держаного реєстратора Юридичного департаменту Одеської міської ради Шерстюк Володимира Дмитровича (, м.Одеса, площа Думська, 1), третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова Віолетта Султаналіївна (м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 33), про скасування рішення державного реєстратора та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири - залишити без задоволення.

Зобов`язати Управління Державної казначейської служби України м. Одеси в Одеській області, яке знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Черняховського 6, , повернути представнику позивача Дячуку Павлу Миколайовичу (РНОКПП НОМЕР_6 ) судовий збір у розмірі 7547 (сім тисяч п`ятсот сорок сім) гривень, який було сплачено на рахунок №UA00015758, отримувач: ГУК в Одеській області Приморський район, банк отримувача ГУ ДКСУ в Одеській області, згідно квитанції №0.0..1 від 02 вересня 2021 року.

Оригінал квитанції №.0..1 від 02 вересня 2021 року зберігається в матеріалах справи.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення до Одеського апеляційного суду.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 17.01.2022 року.

Суддя: В.Я. Бондар

12.01.22