Справа №173/106/22
Провадження №2/173/289/2022
Верхньодніпровський районний суд
Дніпропетровської області
В складі: головуючого - судді Петрюк Т.М.
При секретареві - Рудовій Л.В.
За участю позивача: - ОСОБА_1 .
Розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами загального позовного провадження, в залі суду, в місті Верхньодніпровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням,-
17.01.2022 року до суду звернулася позивач ОСОБА_1 , з позовом про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням до відповідача ОСОБА_2
26.01.2022 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи.
27.01.2022 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання на 23.03.2022 року.
23.03.2022 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений до 24.05.2022 року в зв`язку з неявкою учасників розгляду справи.
24.05.2022 року проведене підготовче судове засідання. Справу призначено до розгляду на 24.05.2022 року.
Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до ст. 43, 44, 49 ЦПК України.
В судовому засіданні 24.05.2022 року оголошена вступна та резолютивна частина рішення.
Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії АВЕ № 802025 від 01.12.1999 року, посвідченого Комаровою І.В., державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1683.
З 14.05.1998 року за даною адресою зареєстрований відповідач у справі, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідач, ОСОБА_2 , не проживає в даній квартирі з 2000 року, особисті речі відповідача у квартирі відсутні.
Реєстрація відповідача у належному позивачу житловому приміщенні порушує її права як власника житлового приміщення, так як вона змушена сплачувати додатково комунальні послуги та нести витрати по утриманню будинку самостійно, також не має можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг, не має можливості розпорядитись будинком. Вона самостійно не має можливості зняти відповідача з реєстраційного обліку у належному їй житловому приміщенні, так як для цього потрібна його особиста присутність, що й стало підвою звернення до суду.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі за підставами, викладеними в позовній заяві. Також пояснила, що відповідач є її онуком. Він був зареєстрований у належному їй житловому приміщенні з народження. Потім відповідач, ще дитиною разом з матір`ю виїхали до Російської Федерації, де проживають і наміру повертатись проживати до неї не мають.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відзив на позову заяву не надав.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.
За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.
Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.
Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вислухавши позивача, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.
Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що між сторонами виник спір із правовідносин, що регулюють право власності на житлове приміщення та право користування житловим приміщенням.
Як встановлено в судовому засіданні позивач, ОСОБА_1 , є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії АВЕ № 802025 від 01.12.1999 року, посвідченого Комаровою І.В., державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1683, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину.
В належній позивачці квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією домової книги і адресною довідкою.
За доводами позивача, відповідач з 2000 року за адресою реєстрації не проживає.
Даний факт підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов від 07 грудня 2021 року, згідно якого зазначається, що в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрований ОСОБА_2 , який за даною адресою не проживає з 2000 року. Майно, належне йому не виявлене.
Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Судом встановлено, що відповідач був зареєстрований в житловому приміщенні позивача, як члени її сім`ї, оскільки є її онуком.
Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла.
Будь-яких доказів для підтвердження факту проживання в належному позивачу житловому приміщенні, наміру користуватись ним, відповідач суду не надав.
Згідно ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи..
У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів.
Відпровідно до ст.ст 77-78 ЦПК України -Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідачем не надано доказів того, що він має право власності на зазначене вище житлове приміщення, що позивач чи інші особи створювали йому перешкоди у користуванні даним житловим приміщенням. З чого суд приходить до висновку, що відповідач не має наміру проживати в будинку позивача та користуватись ним. Чим порушує право власності позивача на зазначене житлове приміщення.
На підставі вищевикладеного судом встановлено, що відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦПК України відповідач ОСОБА_2 , втратив право на користування належним позивачу житловим приміщенням, як такий, що не проживає за вказаною адресою більше одного року.
Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України - Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України - Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 391 ЦК України - Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За наведених вище обставин суд вважає, що реєстрація відповідача без наміру проживати і користуватись зазначеним вище житловим приміщенням порушує право власності позивача на зазначене житлове приміщення.
Відповідно до ст. 7 ЗУ « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Таким чином рішення суду про визнання ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , є підставою для зняття його з реєстраційного обліку за даною адресою і не потребує додаткового покладення відповідних обов`язків на орган, що здійснює державну реєстрацію місця проживання фізичних осіб.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, так як позовні вимоги задоволені, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908.00 грн.
Керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованго за адресою: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , 908.00 грн., на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою завою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом 30 днів з дня його проголошення до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення відповідачами та/або подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо заяву про перегляд заочного рішення та/або апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги та/або заяви про перегляд заочного рішення, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги та/або заяви про перегляд заочного рішення, залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення.

Повний текст рішення виготовлений: 30.05.2022 року.

Суддя Петрюк Т.М.

Направлене до ЄДРСР: 30.05.2022 року

Дата набрання законної сили: 30.06.2022 року