Дата документу 24.05.2022 Справа № 336/1853/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/807/719/22
Головуючий в 1-й інстанції Гашук К.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2022 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О. В., Полякова О. З.,
секретарІльїна Г. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2021 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 08 листопада 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Запорізька міська рада про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення та зняття з реєстраційного обліку,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Запорізька міська рада про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позову зазначено, що позивач у справі на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.07.2020 є власником квартири АДРЕСА_1 . Після придбання квартири позивач мав намір робити ремонтні роботи та вселитися у квартиру, але виявив, що там проживає відповідач ОСОБА_2 , яка на його неодноразові прохання звільнити належну йому на праві власності квартиру, відповідала відмовою, мотивуючи тим, що вона зареєстрована у вказаній квартирі. Проживанням та реєстрацією у квартирі, яка належить позивачу, відповідач створює йому перешкоди у користуванні власністю, чим порушує його законні права та інтереси. Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2 , шляхом виселення ОСОБА_2 та зняття її з реєстрації у вказаній квартирі.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2021 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Запорізька міська рада, про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення та зняття з реєстраційного обліку залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що сторона відповідача не надала беззаперечних доказів того, що позивач був обізнаний про реєстрацію відповідачки у спірній квартирі на момент її придбання. Відповідачка у справі не є членом сім`ї іпотекодавця ОСОБА_3 , а тому висновки суду з цього приводу є хибними. Права позивача підлягають захисту, і в межах вказаного судового провадження позивач не зобов`язаний доводити обставини придбання квартири ОСОБА_3 , а саме походження коштів, за які була придбана квартира.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.07.2006 Акціонерний поштово-пенсійний банк «Аваль» та ОСОБА_3 уклали кредитний договір № 014/17-16/3563-11, за умовами якого Банк надав ОСОБА_3 кредит в сумі 24 430 доларів США на 240 місяців, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 12 % річних. Згідно договору кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі.

13.07.2006 з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 014/17-16/3563-11 між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, посвідчений 13.07.2006 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В. за реєстровим № 2990, за умовами якого ОСОБА_3 передала в іпотеку Банку квартиру за адресою: АДРЕСА_3 із забороною відчуження зазначеної квартири до припинення чи розірвання договору іпотеки.

Відповідно до п. 1.2 договору іпотеки від 13.07.2006 квартира за адресою: АДРЕСА_4 придбана ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чорненькою О.М. 02.07.2004 за реєстраційним № 2038 зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 13.07.2006, право власності на яку буде зареєстровано за ОСОБА_3 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно у майбутньому, реєстраційний номер предмету іпотеки в реєстрі прав власності на нерухоме майно 6405451.

У подальшому, між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Акціонерним товариством «ОКСІ БАНК» укладено договір про відступлення права вимоги від 15.08.2019, згідно якого Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» відступило право вимоги за кредитним договором № 014/17-16/3563-11 від 13.07.2006 укладеним між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_3 , Акціонерному товариству «Оксі Банк».

Одночасно з відступленням права вимоги за основним зобов`язанням між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Акціонерним товариством «Оксі Банк» укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки від 13.07.2006, що укладений між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_3 і посвідчений 13.07.2006 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В. за реєстровим № 2990, який виступає в якості забезпечення виконання зобов`язань, що випливають з кредитного договору.

В подальшому, між Акціонерним товариством «Оксі Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестстандарт» укладено договір відступлення права вимоги від 15.08.2019, згідно якого Акціонерне товариство «Оксі Банк» відступило право вимоги за кредитним договором № 014/17-16/3563-11 від 13.07.2006 укладеним між Акціонерним поштово-пенсійний банком «Аваль» та ОСОБА_3 , ТОВ «Фінансова компанія «Інвестстандарт».

Одночасно з відступленням права вимоги за основним зобов`язанням між Акціонерним товариством «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Інвестстандарт» укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки від 13.07.2006, який посвідчений 13.07.2006 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В. за реєстровим № 2990.

Отже, внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Фінансова компанія «Інвестстандарт» набуло статусу нового кредитора за договором № 014/17-16/3563-11 від 13.07.2006 та іпотекодержателя за договором іпотеки від 13.07.2006, який посвідчений 13.07.2006 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В. за реєстровим № 2990, згідно якого позичальником є ОСОБА_3

18.12.2019 ТОВ «Фінансова компанія «Інвестстандарт», як кредитор задовольнило свої кредиторські вимоги за рахунок іпотечного майна та стало власником квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31.03.2020, яке набрало законної сили, у справі за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Інвестстандарт» до ОСОБА_2 , 3-тя особа: ОСОБА_3 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку, відмовлено у задоволенні позовних вимог.

18.07.2020 між ТОВ «Фінансова компанія «Інвестстандарт» та позивачем ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч О.М., зареєстровано у реєстрі за № 597, згідно якого ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно відповіді Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради № 01-71/18193 від 03.12.2020, за адресою: АДРЕСА_3 , з 04.12.2007 зареєстрована відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На момент укладення вказаного договору купівлі-продажу відповідач ОСОБА_2 була зареєстрована у вказаній вище квартирі та існувало судове рішення про відмову ТОВ «ФК «Інвестандарт» у задоволенні позовних вимог про виселення відповідача із квартири, в якій вона була зареєстрована, як член сім`ї іпотекодавця, з 04.12.2007.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні 18.07.2020 договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 був обізнаний чи мав бути обізнаним про наявність обтяжень житла, зокрема і про наявність відповідних речових прав особи, яка зареєстрована та проживає у жилому приміщенні, тобто мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість. Тим більше, станом на час укладення ним договору вже існувало рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Інвестстандарт», яке виступало продавцем за договором купівлі-продажу, про виселення відповідача із спірної квартири. Право власності позивача лише певним чином обмежене законним правом проживання відповідача ОСОБА_2 , яка зареєстрована у спірній квартирі з 04.12.2007, тобто майже 14 років, проте, позивач на захист такого обмеження вимагає саме позбавлення права ОСОБА_2 на житло, що не є пропорційним втручанням та не свідчить про легітимність мети позову.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

13.07.2006 з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 014/17-16/3563-11 між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, посвідчений 13.07.2006 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В. за реєстровим № 2990, за умовами якого ОСОБА_3 передала в іпотеку Банку квартиру за адресою: АДРЕСА_3 із забороною відчуження зазначеної квартири до припинення чи розірвання договору іпотеки.

Чинним законодавством передбачений порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки, як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і позасудове (добровільне) врегулювання згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

18.12.2019 ТОВ «Фінансова компанія «Інвестстандарт», як новий кредитор задовольнило свої кредиторські вимоги за рахунок іпотечного майна та стало власником квартири АДРЕСА_2 .

18.07.2020 між ТОВ «Фінансова компанія «Інвестстандарт» та позивачем ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч О.М., зареєстровано у реєстрі за № 597, згідно якого ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Судом першої інстанції встановлено, що новий власник житла ОСОБА_1 , не може користуватися своєю власністю, оскільки в даній квартирі зареєстрована і проживає відповідач у справі ОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, в частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Як вбачається із кредитного договору, Банком було надано кредит ОСОБА_3 у розмірі 24 430 доларів США, що станом на день укладання договору було еквівалентно 123371,50 грн. Об`єктом кредитування по договору є споживчі цілі, а не придбання нерухомого майна. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 13.07.2006, ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_2 за 141 400 грн., що на час укладення договору було еквівалентно 28 000 доларів США.

Вказані обставини свідчать про те, що спірна квартира була придбана не лише за рахунок кредитних коштів, тому до спірних правовідносин слід застосовувати положення статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, щодо заборони виселення без надання іншого жилого приміщення.

У разі встановлення, що в іпотеку передано нерухоме майно, придбане не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця, то відповідача також неможливо виселити без надання іншого житлового приміщення.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18.

ОСОБА_1 став новим власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 18.07.2020, який укладено із ТОВ «ФК «Інвестстандарт». На момент укладення вказаного договору купівлі-продажу відповідач ОСОБА_2 була зареєстрована у вказаній вище квартирі та існувало судове рішення про відмову ТОВ «ФК «Інвестандарт» у задоволенні позовних вимог про виселення відповідача із квартири, в якій вона була зареєстрована, як член сім`ї іпотекодавця, з 04.12.2007.

Таким чином, при укладенні 18.07.2020 договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 був обізнаний чи мав бути обізнаним про наявність обтяжень житла, зокрема і про наявність відповідних речових прав особи, яка зареєстрована та проживає у жилому приміщенні, тобто мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість.

Наявність права особи, місце проживання якої зареєстровано у набутій позивачем на підставі договору купівлі-продажу квартири, обмежує право останнього на користування майном.

Частина друга статті 109 ЖК УРСР на час укладення правочину щодо відчуження іпотечного майна містила заборону виселення осіб без надання іншого жилого приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику. Отже новий власник спірної квартири мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідача на користування спірним житлом і при набутті права власності позивач мав знати та усвідомлювати, що відповідач має зареєстроване місце проживання у квартирі, а відтак і право на користування вказаним житлом.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Отже, всяке позбавлення права на житло є втручанням в право особи, і без дослідження пропорційності і з`ясування балансу інтересів неможливо вирішити спір.

Як вірно вказав суд першої інстанції, право власності позивача лише певним чином обмежене законним правом проживання відповідача ОСОБА_2 у спірній квартирі, яка зареєстрована там 04.12.2007, тобто майже 14 років, і про що позивачу повинно було бути відомо на час укладання договору купівлі-продажу, що є не спростованим. При цьому позивач на захист такого обмеження вимагає саме позбавлення права ОСОБА_2 на житло, що не є пропорційним втручанням та не свідчить про легітимність мети позову.

Враховуючи реєстрацію відповідачки у спірній квартирі з 04.12.2007 року, до звернення стягнення на предмет іпотеки, з`ясування обставин придбання квартири ОСОБА_3 , є необхідними для прийняття рішення щодо виселення відповідачки, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є неспроможними.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 26 травня 2022 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

О. З. Поляков