Ухвала

21 січня 2022 року

м. Київ

справа № 388/36/21

провадження № 61-1041ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 24 вересня 2021 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 16 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Долинський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про визнання батьківства та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Долинський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про визнання батьківства та стягнення аліментів.

В обґрунтування позову зазначала, що з лютого 2019 року вона зустрічалась з ОСОБА_1 , а з травня місяця по серпень місяць 2019 року вони почали проживати разом за адресою її проживання однією сім`єю, як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 вона від відповідача народила дитину, записавши її на своє прізвище як « ОСОБА_3 », а батька дитини записано у порядку частини першої статті 135 СК України як « ОСОБА_4 ».

Вказувала, що відповідач у добровільному порядку відмовляється за їх спільною заявою записати себе батьком дитини, та нести відповідні обов`язки.

Зазначала, що визнання відповідача батьком дитини буде відповідати інтересам дитини та буде сприяти виникненню відповідних прав та обов`язків між ними.

З дня народженні дитини відповідач не надає матеріальної допомоги на її утримання. Відповідач працює у поліції, отримує заробітну плату і має можливість сплачувати аліменти, на утримання дитини. На її думку, окрім сплати аліментів на дитину, відповідач повинен сплачувати аліменти і на її утримання до досягнення їх донькою трьох років.

Ураховуючи викладене, просила суд:

- визнати ОСОБА_1 батьком дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виключивши з актового запису про народження дитини, вчиненого Долинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області за № 35 від 25 березня 2020 року, запис про « ОСОБА_4 , громадянина України», як батька дитини « ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 », вказавши відповідача по справі батьком дитини;

- стягнути з ОСОБА_1 аліменти на дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини від всіх видів доходу (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня подання позову до суду до досягнення дитиною повноліття;

- стягнути з ОСОБА_1 аліменти на своє утримання у розмірі 1/6 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років, щомісяця, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім заявлених вимог просила суд призначити у справі генетичну експертизу, проведення якої доручити експертам комунальної установи «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» для вирішення питання: чи наявне кровне споріднення між ОСОБА_1 і малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; чи являється ОСОБА_1 біологічним батьком малолітньої дитини ОСОБА_3 . Відібрання біологічних зразків у ОСОБА_1 та дитини - ОСОБА_3 просила доручити Комунальному закладу «Кіровоградське обласне бюро судово-медичної експертизи».

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 24 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 16 грудня 2021 року, позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 батьком дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини від всіх видів доходів (заробітку) платника аліментів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 січня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття - по ІНФОРМАЦІЯ_3 включно.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини від всіх видів доходів (заробітку) платника аліментів щомісячно, починаючи стягнення аліментів з 16 січня 2021 року і до досягнення дитиною трьох років - по ІНФОРМАЦІЯ_3 включно.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що висновком експерта від 09 червня 2021 року № 341, складеним за результатами молекулярно-генетичної експертизи по встановленню батьківства ОСОБА_1 по відношенню до дитини - ОСОБА_3 , підтверджено, що ОСОБА_1 є біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , вимоги про визнання батьківства підлягають задоволенню.

Задовольняючи позов у частині стягнення аліментів на дитину - ОСОБА_3 , суди виходили з того, що обов`язок утримувати дитину до досягнення дитиною повноліття є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, водночас, не перебування батьків у шлюбних відносин та проживання окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Враховуючи, що дитина ОСОБА_3 проживає з матір`ю ОСОБА_2 , а батько дитини - ОСОБА_1 проживає окремо і останнім не надано належних і допустимих доказів на підтвердження його перебування у такому матеріальному становищі, яке б унеможливлювало надання матеріальної допомоги (сплати аліментів) на користь ОСОБА_2 у визначеному нею розмірі, суди дійшли висновку про обґрунтованість вимог у цій частині.

13 січня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 24 вересня 2021 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 16 грудня 2021 року у вказаній справі.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах.

Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини 2 статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного суду (абзац 2 пункт 5 частини 2 статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини 2 статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.

Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини 4 статті 389 ЦПК України з посиланням на частину 1 статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини 1 статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини 3 статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини 3 статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.

Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що наявність підстав, передбачених пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України (якщо суд не дослідив зібрані у справі докази), може бути підставою для скасування судового рішення лише за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень.

Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а також формальне цитування постанов Верховного Суду, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 24 вересня 2021 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 16 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Долинський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про визнання батьківства та стягнення аліментів повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак