Дата документу 12.01.2022 Справа № 337/4993/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/4993/20 Головуючий у 1 інстанції Бредун Д.С.
Провадження № 22-ц/807/325/22 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В.

Бєлки В.Ю.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «ЗАПОРІЖСТАЛЬ», приватного акціонерного товариства «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суд з позовом до ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «ЗАПОРІЖСТАЛЬ», ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 з 10 липня 1995 року по 31 січня 2018 року працював у ПАТ «ЗАПОРІЖСТАЛЬ», а з 01 лютого 2018 року по 25 серпня 2020 року у ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ», на посаді «вогнетривник».

25 серпня 2020 року ОСОБА_1 було звільнено відповідно до ст. 38 КУпП України за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію.

За медичним висновком №1290 від 20.08.2020 року ОСОБА_1 встановлено вперше виявленого хронічного професійного захворювання (отруєння), і протипоказання роботи в умовах пилу, токсичних речовин,важкої фізичної праці, несприятливого мікроклімату та шуму, що перевищує ГДК та ГДР.

Відповідно до п.п.17, 18 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 23 вересня 2020 року, внаслідок тривалого стажу роботи ОСОБА_1 в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на ПАТ «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» (22 роки 7 місяців) та на ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ» (2 роки 7 місяців). Причина виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) наявність на робочому місці вогнетривника в обох підприємствах шкідливих виробничих факторів.

Згідно довідки МСЕК серії АБ №0041736, довідки до акту огляду МСЕК серії 12ААБ №659275 від 12.14.2020 року ОСОБА_1 за результатами первинного огляду встановлено третю групу інвалідності безстроково із втратою працездатності 60%.

Санітарно-гігієнічна характеристика умов праці (а.с.19-27) ОСОБА_1 за атестаціями робочих місць по Списку №1 та Списку №2 умови і характер праці відноситься до 3 ступеня ІІІ класу згідно ГКП №4137-86 (особливо шкідливі та особливо важкі). Робоче місце має в наявності 5 факторів 1 ступеня, 2 фактори 2 ступеня, 3 фактори 3 ступеня. За показниками робоче місце слід вважати з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, що відповідає показникам Списку №1. Вказане також відповідає картам умов праці.

12 жовтня 2020 року ОСОБА_1 встановлена Індивідуальна програма реабілітації інваліда №821.

Отже, внаслідок професійного захворювання позивач змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, звертатись до ряду лікарів, проходити лікування і реабілітації, у зв`язку із чим було порушено його нормальні життєві зв`язки.

Просив суд стягнути одноразово в солідарному порядку з ПАТ «ЗМК «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» та ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ» на його користь грошову суму в розмірі 60000,00 грн, як відшкодування завданої моральної шкоди, а також понесені судові витрати на правову допомогу.

21 січня 2021 року ОСОБА_1 подав до суду уточнену позовну заяву, де не змінюючи склад процесуальних учасників і виклад фактичних обставин справи, просить суд стягнути одноразову суму як відшкодування завданої моральної шкоди: з ПАТ «ЗМК «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» 53820 гривень, та крім того, 89,7% від загальної суми витрат на правову допомогу; з ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ» 6180 гривень, та крім того, 10,3% від загальної суми витрат на правову допомогу.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок професійного захворювання, в розмірі 44850 грн. та понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 4485 грн.

Стягнуто з ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ» на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок професійного захворювання, в розмірі 5150 грн. та понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 515 грн.

Стягнуто з ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Стягнуто з ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ» на користь держави судовий збір в розмірі 840, 80 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходів з доведеності спричинення позивачу моральної шкоди та обґрунтованості розміру відшкодування.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 з 10 липня 1995 року по 31 січня 2018 року працював у ПАТ «ЗАПОРІЖСТАЛЬ», а з 01 лютого 2018 року по 25 серпня 2020 року у ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ», на посаді «вогнетривник» (а.с.10-11).

25 серпня 2020 року ОСОБА_1 було звільнено відповідно до ст. 38 КУпП України за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію (а.с.95).

Відповідно до медичного висновку №1290 від 20.08.2020 року (а.с.12-13) ОСОБА_1 встановлено вперше виявленого хронічного професійного захворювання (отруєння), і протипоказання роботи в умовах пилу, токсичних речовин,важкої фізичної праці, несприятливого мікроклімату та шуму, що перевищує ГДК та ГДР.

Відповідно до п.п.17, 18 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 23 вересня 2020 року (а.с.14-18), внаслідок тривалого стажу роботи ОСОБА_1 в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на ПАТ «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» (22 роки 7 місяців) та на ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ» (2 роки 7 місяців). Причина виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) наявність на робочому місці вогнетривника в обох підприємствах шкідливих виробничих факторів: марганцю оксиду 0,47-0,63 мг/м3 при ГДК 0,3 мг/м3; кремнію діоксину з вмістом пилу 10-70% 64,0-84,6 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3; кремнію діоксину з вмістом пилу 2-10% 96,2 мг/м3 при ГДК 4,0 мг/м3; хрому оксиду 1,54 мг/м3 при ГДК 0,3 мг/м3; ангідриду хромового 0,013-0,014 мг/м3 при ГДК 0,01 мг/м3; ангідриду сірчистого 5,52-13,6 мг/м3 при ГДК 10,0 мг/м3; азоту діоксиду 1,06-3,06 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3; заліза оксиду 8,45-15,0 мг/м3 при ГДК 6,0 мг/м3; шуму 87,4-92 дБ «А» при ГДР-80 дБ «А»; маса вантажу, який підіймається та перемішується 22,5-32,5 кг. при нормі 30 кг; статичне навантаження при утриманні вантажу двома руками 28 кг*с при нормативному зазначені 43000-97000 кг*с; знаходження у вимученому положенні 23,8-45,2% тривалості зміни при ГДР 25%.

Згідно довідки МСЕК серії АБ №0041736, довідки до акту огляду МСЕК серії 12ААБ №659275 від 12.14.2020 року ОСОБА_1 за результатами первинного огляду встановлено третю групу інвалідності безстроково із втратою працездатності 60% (а.с.28).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що санітарно-гігієнічна характеристика умов праці (а.с.19-27) ОСОБА_1 за атестаціями робочих місць по Списку №1 та Списку №2 умови і характер праці відноситься до 3 ступеня ІІІ класу згідно ГКП №4137-86 (особливо шкідливі та особливо важкі). Робоче місце має в наявності 5 факторів 1 ступеня, 2 фактори 2 ступеня, 3 фактори 3 ступеня. За показниками робоче місце слід вважати з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, що відповідає показникам Списку №1. Вказане також відповідає картам умов праці (а.с.61-76).

12 жовтня 2020 року ОСОБА_1 встановлена Індивідуальна програма реабілітації інваліда №821 (а.с.29-30).

З огляду на вищевикладене, матеріалами справи підтверджено та судом першої інстанції вірно встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивач змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, звертатись до ряду лікарів, проходити лікування і реабілітації, у зв`язку із чим було порушено його нормальні життєві зв`язки (а.с.115-146, 199-211).

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Положеннями статті 153 Кодексу Законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про охорону праці" державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України "Про охорону праці" роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно до частин першої та другої статті 153 Кодексу законів про працю України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно із статтею 173 Кодексу законів про працю України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Крім того, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 року № 1-рп/2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на час звернення позивача до суду Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не передбачено обов`язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відшкодовувати потерпілому та членам їх сімей моральну шкоду, то таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець згідно з правилами ст.ст. 1167, 1168 ЦК України.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що внаслідок отриманого професійного захворювання позивач змушений тривалий час знаходитися на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, не може вести активний спосіб життя, зміни у життєвих відносинах викликають у нього моральні страждання, він переносить фізичні страждання (а.с.115-146, 199-211). Отримане позивачем професійне захворювання призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів вважає встановленим та доведеним спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням свого здоров`я під час виконання трудових обов`язків.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про винуватість працівника в отриманні професійного захворювання, оскільки саме роботодавець повинен забезпечувати належний та ефективний захист здоров`я своїх працівників, задіяних при відповідній шкідливості умов праці. Обізнаність працівника із шкідливими умовами не нівелює обов`язки і відповідальність роботодавця.

Колегією суддів не встановлено нехтування ОСОБА_1 технікою безпеки під час виконання свої трудових обов`язків, що свідчить про неналежне забезпечення роботодавцем необхідного ступеня безпеки працівника.

Доводи апеляційної скарги про належне забезпечення відповідачами умов охорони праці спростовується самим фактом спричинення шкоди здоров`ю позивача.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, судом першої інстанції вірно враховано глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності в розмірі 60%, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, встановлення інвалідності безстроково, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, потребу в забезпеченні лікарськими засобами, виробами медичного характеру, а також період праці на кожному з підприємств відповідачів в умовах впливу шкідливих факторів на протязі більше 25 років (22 роки 7 місяців на ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» та 2 роки 7 місяців на ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ»).

З урахуванням вимог ч.3 ст. 23 ЦК України, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судом першої інстанції зроблено вірний та обґрунтований висновок про те, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково у розмірі 50000 грн.

При розподілі вказаної шкоди з відповідачів, суд вірно виходив з часу роботи ОСОБА_1 на кожному з підприємств.

Медичний висновок щодо встановлення професійних захворювань позивачу та Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання підприємства не оскаржувався та недійним не визнавався.

Колегія суддів враховує висновки Конституційного Суду України, викладені в п.4.1 рішення від 27.01.2004р. справа №1-рп/2004, та встановлено, що вже сам по собі факт ушкодження здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків і встановлення стійкої втрати працездатності, незалежно від його ступеня, свідчить про заподіяння позивачу моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів спричинення позивачу моральної шкоди суд вважає безпідставними, оскільки вони об`єктивно спростовуються встановленими вище обставинами.

Визначаючи розмір моральної шкоди, відповідно до ст.23 ЦК України, судом першої інстанції вірно враховано характер порушення прав позивача ушкодження здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків, глибину фізичних і моральних страждань позивача, погіршення її здібностей або позбавлення можливості їх реалізації, характер отриманих нею захворювань, внаслідок яких вона, будучи до цього працездатною жінкою у віці 53 років визнана інвалідом третьої групи з втратою 60% професійної працездатності, їй протипоказана праця в тяжких фізичних умовах та стато-дінамічні навантаження, тобто вона втратила можливість працювати за обраною професією та мати джерело доходу у вигляді заробітної плати, вона періодично вимушена проходити лікування в лікарняних установах, потребує медикаментозного лікування, на що вимушена витрачати як фізичні, так і матеріальні ресурси.

Вказані обставини свідчать про істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивачки та необхідність докладати додаткові зусилля для організації свого життя.

При визначені розміру моральної шкоди не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного і душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз і його визначення не піддається математичним формулам. Крім того, розмір моральної шкоди не залежить від розміру майнової шкоди.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок професійного захворювання.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість часткового задоволення позову ОСОБА_1 .

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції з урахуванням засад розумності, виваженості і справедливості виходив з встановлення факту завдання позивачу шкоди здоров`ю на виробництві, встановлення шістдесяти відсотків втрати професійної працездатності, враховував характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних страждань, стан його здоров`я.

Посилання на практику Верховного Суду щодо визначення розміру відшкодування моральної школи є неприйнятними, оскільки розмір такого відшкодування визначається в кожному конкретному випадку.

Щодо доводів апеляційної скарги щодо не співмірності витрат на правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інші проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідачів на користь позивача понесених ним витрат на правничу допомогу, суд виходив з того, що в межах цієї справи ОСОБА_1 отримував правову допомогу адвоката Біліченко О.О. та сплатив за це в загальній сумі 12000 грн.

Вказані обставини підтверджуються Договором про надання правової допомоги б/н від 15.11.2020 року, ордером, Актами приймання виконаних робіт/послуг №1 від 20.04.2021 року, №2 від 15.05.2021 року, №2 від 02.09.2021 року, квитанціями до прибуткового касового ордеру №1 від 20.04.2021 року на суму 8000,00 гривень, №2 від 15.06.2021 року на суму 2500,00 гривень, №3 від 02.09.2021 року на суму 1500,00 гривень

Судом першої інстанції вірно враховано, що представниками відповідачів адвокатами Коваленко Ю.М. і Барчуніновим К.О. подані заперечення щодо розміру витрат на правову допомогу з посиланням на те, що вони не є співмірними із складністю справи, фактично витраченим адвокатом часом та обсягом відповідних послуг, у зв`язку з чим просили зменшити такі витрати до 3000 грн. та 1750 грн. відповідно.

Оцінивши повідомлені представниками відповідачів обґрунтування, які суд знаходить частково доречними, виходячи з предмету спору, ціни позову, значення справи для сторін, критеріїв реальності адвокатських послуг та розумності їх розміру, а також спеціалізації адвоката у такій категорії спорів, з урахуванням кількості його представлення інтересів позивачів в аналогічних позовах, в тому числі, протягом останніх років в Хортицькому районному суді міста Запоріжжя, суд першої інстанції обґрунтовано та у відповідності до приписів ст. 137 ЦПК України правомірно стягнув з відповідачів на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу в загальному розмірі 5000 грн., що пропорційно до частини задоволених вимог, будуть становити 89,7% з ПАТ «ЗМК «ЗАПОРІЖСТАЛЬ», та 10,3% з ПрАТ «ЗАПОРІЖВОГНЕТРИВ».

Апеляційна скарга не містить доводів, які б свідчили про помилковість вказаних висновків суду першої інстанції та необхідність додаткового зменшення розміру компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, вважає, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «ЗАПОРІЖСТАЛЬ» залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 січня 2022 року.

Головуючий

Судді: