Справа № 585/1887/21
Номер провадження 2/585/43/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді - Євлах О.О.

за участі:

секретаря судового засідання - Безручко О.П.

представника позивача - ОСОБА_13

представника відповідача Міністерства інфраструктури України- Шевчук Д.В.

представника відповідача АТ «Укрпошта»- Коротенко М.М.

за позовом

ОСОБА_1

до

відповідачів Міністерства інфраструктури України,

Акціонерного товариства «Укрпошта»

третя особа: Роменська міська рада Сумської області,

вимоги позову: про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії,-

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача.

1. Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати передачу Міністерством інфраструктури України до статутного капіталу АТ «Укрпошта» житлового будинку з вбудованим нежитловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , незаконною та зобов`язати Міністерство інфраструктури України передати житловий будинок з вбудованим нежитловим приміщенням, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в комунальну власність Роменської міської ради Сумської області.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що згідно довідки Роменського вузла зв`язку Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» № 01-791 від 10.07.2003 року будинок по АДРЕСА_1 стоїть на балансі Роменського вузла поштового зв`язку і належить до державної форми власності. На підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.07.2003 року житловий будинок з вбудованим нежитловим приміщенням, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є загальнодержавною власністю та належить Сумській дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта». Згідно з довідкою Роменського вузла зв`язку про склад сім' наймача ізольованої квартири (одноповерхового будинку) та займані ними приміщення в квартирі будинку за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 входить до складу сімї, а відтак має право на приватизацію житла на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки прописаний в квартирі - 12.08.1998 року.

Однак, на його, серед інших, звернення щодо приватизації квартири АДРЕСА_3 , АТ «Укрпошта» листом № 11412-21 від 06.05.2021 року повідомила, що будівля за адресою: АДРЕСА_1 передана Міністерством інфраструктури Україи у власність АТ «Укрпошта» як внесок до його статутного фонду. Будівля не належить до державної власності і норми Закну України «Про приватизацію державного і коммунального майна» не розповсюджується на майно, яке увійшло до статутного капіталу АТ «Укрпошта», до якого віднесено і будівлю. Тож будівля передана у власність АТ «Укрпошта» як внесок до його статутного капіталу та розпоряджатися будівлею власник планує виключно в порядку й спосіб, передбачений законодавством та внутрішніми актами товариства. Позивач вважає, що передача Міністерством інфраструктури України до статутного капіталу АТ «Укрпошта» житлового будинку з вбудованими нежитловим приміщенням, розташованим за вказаною вище адресою, суперечить чинному законодавству України, а саме п.9 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п.п.1.3 Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управління підприємств, установ та організацій затвердженого ПКМ від 06.11.1995 року № 891 і є незаконною, чим порушує прав позивача на приватизацію частини вказаного житлового будинку.

3. 16.11.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача- АТ «Укрпошта» в якому позовні вимоги відповідач не визнав. Вважав, що АТ «Укрпошта» є власником будинку в АДРЕСА_1 , це його право набуте на законних підставах. Так, 03.03.2008 р. ДКП «Роменське МБТІ» зареєструвало за українським державним підприємством поштового зв`язку «Укрпошта» право власності на будинок АДРЕСА_1 . реєстраційний номер 1903328. Номер запису 231 в книзі №93. Підстава виникнення права власності - Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1 від 26.02.2008 р., видане на підставі рішення виконавчого комітету Роменської міської ради № 46 від 20.02.2008 р. Згідно Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ № 277434 від 08.04.2009 р., виданного на підставі рішення Роменської міської ради від 30.03.2009 року, Українське державне підприємство поштового зв`язку «Укрпошта» є постійним користувачем земельної ділянки площею 33/100 від 0,1873 га (0,0618 га), розташованої в АДРЕСА_1 , цільове використання - для зв`язку.

АТ «Укрпошта» утворене Міністерством інфраструктури України шляхом реорганізації (перетворення Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» у публічне акціонерне товариство. Відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України №611 змінено тип публічного акціонерного товариства «Укрпошта» з публічного на приватне та товариство перейменоване в акціонерне товариство «Укрпошта». Згідно п.1.3 Статуту- АТ «Укрпошта» є правонаступником Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта». Товариство не здійснювало публічну пропозицію власних акцій і, відповідно, за типом є приватним акціонерним товариством, 100 відсотків акцій якого належать державі. Товариство є юридичною особою приватного права, може набувати майнових та особистих немайнових прав, обов`язків і здійснювати їх, вчиняти правочини відповідно до вимог законодавства та Статуту.

Відповідно до п.5.4 Статут АТ «Укрпошта» - все нерухоме та інше майно, передане до статутного капіталу Товариства або набуте Товариством на законних підставах , є його власністю.

Будинок АДРЕСА_1 переданий Міністерством інфраструктури України у власність АТ «Укрпошта» як внесок до його статутного капіталу. Проте Ат «Укрпошта» набуло права приватної власності на об`єкт нерухомого майна виключно відповідно до норм чинного законодавства України.

Крім того відповідачем зазначено, що позовні вимоги у цій справі не відповідають способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом, а тому обраний позивачем спосіб захисту є неналежним. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.07.2018 року у справі 760/8892/17.

4. 17 листопада 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від Міністерства інфраструктури України в якому, ознайомившись із вимогами позову, Міністерство заперечувало проти задоволення вимог позивача з огляду на їх необгрунтованість та безпідставність.

Міністерство інфраструкури України є головним органом у сиситемі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах автомобільного, залізничного, морського та річкового транспорту. Надання послуг поштового зв`язку та ін. АТ «Укрпошта» утворене Мінінфраструктури шляхом реорганізації (перетворення) Українського державного підприємства поштокого зв`язку «Укрпошта», відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 21.03.2011 року № 265-р та на підставі розпорядження КМ від 17.07.2015 р. № 728 «про перетворення Українського державного підприємсьтва поштового зв`язку «Укрпошта» у публічне акціонерне товариство.

Наказом Мінінфраструктури від 14.12.208 №611 змінено тип публічного акціонерного товариства «Укрпошта» з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство «Укрпошта».

Відповідно до п.5.3 та 5.4 Статуту АТ «Укрпошта» володіє, користується та розпоряджається належним йому майном і вчиняє стосовно нього будь-які дії, що не суперечать законодавству та меті діяльності Товариства та цього Статут. Товариство несе ризик випадкового знищення або пошкодження майна, що є його власністю. Усе нерухоме та інше майно, передане до статутного капіталу Товариства або набуте Товариством на законних підставах є його власністю.

Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наказу Фонду державного майна України від 12.01.2017 р. № 17 «Про затвердження Порядку підтвердження державними органми приватизації факту передачі державного майна до статутного капіталу господарських товариств. Утворених в процесі приватизації (корпоратизації), зареєстрованого Міністерстві юстиції України 07.02.2017 року (далі Порядок) наказом Мінінфраструктури від 05.07.2017 № 240 затверджено Акт передавання майна до статутного капіталу ПАТ «Укрпошта».

Будівлю за адресою: АДРЕСА_1 включено до статутного капіталу ПАТ «Укрпошта».

Міністерство інфораструктури України діяло виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, відповідач вказує на те, що оспорюваний акт індивідуальної дії стосується прав та обов`язків АТ «Укрпошта», а тому не може порушувати права, свободи та інтереси позивача. Жодних реальних порушень прав, свобод та інтересів позивача, що є обов`язковою умовою для надання правового захисту судом, як про те зазначає Конституційний суд України у рішенні від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 , позивачем не зазначено.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

5. В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Додатково зазначив, що будинок по АДРЕСА_1 є житлом і повинен бути переданий органам місцевого самоврядування, і відповідно Роменський вузол поштового зв`язку не передав це майно органу місцевого самоврядування. Довідка про склад сім`ї позивача підтверджує, що особи мали право на приватизацію майна.

6. В судовому засіданні представник АТ «Укрпошта» проти позову заперечувала та просила відмовити в його задоволенні. Вважала, що звернення позивача з даним позовом не є належним способом захисту його прав.

7. В судовому засіданні представник відповідача Міністерства інфораструктури України позовні вимоги позивачів не визнав. Просив в задоволенні позовних вимог позивачів відмовити. Зазначив, що відповідно до Закону будинок по АДРЕСА_1 включено до Статутного капіталу господарського товариства «Укрпошта». Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З матеріалів справи, на його думку, не вбачається, що порушені права позивача. Відповідно до ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Тобто, виходячи з даної норми, порушення прав позивача має бути реальним. Права позивача не порушено. Довідка і покази свідка ОСОБА_3 не доводять склад сім`ї позивача.

8. В судове засідання представник третьої особи Роменської міської ради Сумської області не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

9.Свідок ОСОБА_4 суду повідомив, що на даний час працює в архітектурно планувальному підприємстві Роменської районної ради. У 2003 році працював начальником Роменського вузла поштового зв`язку Сумської дирекції УДП «Укрпошта». Як керівник мав здійснювати всі повноваження керівника. В довідці про склад сім`ї підпис не його, а замісника, яка мала право підпису у випадку його відсутності. Прізвище заступника - ОСОБА_5 . Заступник по технічним питанням - ОСОБА_6 , відповідав за оформлення документів на приміщення, які перебували на балансі Роменського вузла зв`язку.

10.Свідок ОСОБА_5 суду повідомила, що працює територіальним менеджером Сумської Дирекції ДУ «Укрпошта». Повідомила, що була заступником керівника вузла поштового зв`язку і на період відпустки керівника виконувала повноваження керівника. Довідку готувала бухгалтерія, вона лише підписала. Стосовно передачі житлових приміщень, які належали «Укрпошті», то може сказати, що видавали приміщення особам, які працювали на «Укрпошті». Вона не проводила приватизацію і відношення до приватизації не має. В якому документі відображався облік зареєстрованих у житлових приміщеннях осіб та підстави їх в селення, вона не знає.

11.Свідок ОСОБА_7 суду повідомив, що працює ектромеханіком «Укрпошта». Із серпня 2008 по 2015 рік працював заступником з технічних питань «Укрпошта». Коли прийшов на роботу, то ця будівля була вже на балансі «Укрпошта». Виготовляв технічну документацію на цю будівлю. Позивач звертався з приводу приватизації цієї будівлі. Звертався в Сумське відділення, бо ці питання вирішували обласні відділення. Яким чином позивач вселився в це приміщення, він не знає. Документів на підставі чого позивач туди вселився не бачив. Коли прийшов працювати, то листоноші, якій виділяли приміщення в живих уже не було.

12. Ухвалою суду від 06 жовтня 2021 року (а. с.900) було прийнято до провадження та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом, та зміст спірних правовідносин.

13. Судом встановлено, що згідно довідки № 01-791 від 10.07.03 р. будинок по АДРЕСА_1 стоїть на балансі Роменського вузла поштового зв`язку і належить до державної форми власності. ( т.1 а.с.75).

14. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухому майно від 15.07.2003 року, витягу про реєстрацію права власності будинок по АДРЕСА_1 на праві загальнодержавної власності належить Сумській дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «УКРПОШТА»(т.1 а.с.76-77,148-149).

15. Згідно довідки про склад сім`ї у квартирі за адресою АДРЕСА_2 мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_8 , ОСОБА_1 та ОСОБА_9 (т.1 а.с.78).

16. Згідно листа № 11412-21 від 06.05.2021 року адресованного ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 - питання приватизації будівлі, її частини (за адресою АДРЕСА_1 ) суперечить нормам чинного законодавства.(т.1 а.с.79).

17. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань АТ «Укрпошта» є акціонерним товариством з ідентифікаційним кодом юридичної особи 21560045, з місцезнаходженням юридичної особи: м.Київ, вул.Хрещатик.22, 01001 з розміром статутного капіталу ,00 грн.. засновник- держава Україна і особ Міністерства інфраструктури України. ( т.1 а.с.81-85).

18. Згідно Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 277434 земельна ділянка розташована в АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для зв`язку відповідно до рішення Роменської міської ради від 30 березня 2009 року видано Українському державному підприємству поштового зв`язку «УКРПОШТА». (т.1 а.с.150-151).

19. Статут Акціонерного товариства «Укрпошта» затверджений наказом Міністерства інфраструктури україни 22 травня 2021 року № 333. (т.1 а.с.152-163).

20. Згідно Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено ідентифікаційний код юридичної особи 21560045. Місцезнаходження: м.Київ, вул.Хрещатик,22, 01001. (т.1 а.с.164).

21. Наказом Міністерства інфраструктури України № 240 від 05.07.2017 року затверджено Акт передавання майна до статутного каптілау публічного акціонерного товариства «Укрпошта», що є правонастпником Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта». Цим Актом Міністерство інфраструктури України уклало акт про те, що з 01.03.2017 року Міністерство інфраструктури України передало . а публічне акціонерне товариство «Укрпошта» прийняло об`єкти майна згідно з переліками. Загальна вартість майна, переданного як внесок до статутного фонду публічного акціонерного товариства «Укрпошта» складає гривень. (т.1 а.с.181-182).

V. Норми права

22. Згідно вимог ч.1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується верховенством права. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Розв`язуючи порушені в позові питання суд виходить із такого.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти ухвалюються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша, друга статті 8 Конституції України).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Основного Закону України).

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним; примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості; примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану (частини перша - п`ята статті 41 Конституції України).

Кожен має право на житло; держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду; громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону (частини перша, друга статті 47 Основного Закону України).

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при ухваленні нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод; конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (частини друга, третя статті 22, частина перша статті 64 Основного Закону України).

Конституційний Суд України наголошує, що умову повного відшкодування власникові вартості об`єкта приватної власності в разі його примусового відчуження з мотивів суспільної необхідності встановлено безпосередньо частиною п`ятою статті 41 Основного Закону України, а відтак це питання перебуває поза межами дискреційних повноважень Верховної Ради України; законодавець у межах своєї компетенції має лише забезпечити гарантії реалізації встановленої зазначеним положенням Конституції України умови.

Конституція України поклала на державу обов`язок забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання і встановила заборону протиправного позбавлення особи права власності (частина четверта статті 13, перше речення частини четвертої статті 41).

Конституційний Суд України зазначав, що юридична сутність статей 13 і 41 Конституції України полягає у проголошенні рівних можливостей володіння, користування і розпорядження власністю та гарантіях держави щодо забезпечення захисту цих прав (абзац тринадцятий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 12 лютого 2002 року № 3-рп/2002); держава визначає та рівним чином захищає всі форми власності; кожна з них може мати свої особливості, пов`язані із законодавчо визначеними умовами та підставами виникнення або припинення права власності (абзац другий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 12 лютого 2002 року № 3-рп/2002); правовий статус суб`єктів права різних форм власності ґрунтується на єдиних конституційних принципах; разом з тим правовий статус кожного з них має особливості, що і характеризують того чи іншого суб`єкта права власності як такого; держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності як у тому, що є загальним для них, так і в його особливостях відповідно до законів, дія яких на них поширюється (абзац третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 червня 2003 року № 11-рп/2003); непорушність права власності означає передусім невтручання будь-кого у здійснення власником своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження майном, заборону будь-яких порушень прав власника щодо його майна всупереч інтересам власника та його волі (абзац другий пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 11 листопада 2004 року № 16-рп/2004); визнання, дотримання й захист права власності є обов`язком держави (абзац перший пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 16 жовтня 2008 року № 24-рп/2008).

Відповідно до Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості; примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану (перше речення частини четвертої, частина п`ята статті 41).

За юридичною позицією Конституційного Суду України з системного аналізу положень статей 13 і 41 Конституції України випливає, що право власності може бути обмежено (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 10 жовтня 2001 року № 13-рп/2001); право власності не є абсолютним, тобто може бути обмежене, однак втручання в це право може здійснюватися лише на підставі закону з дотриманням принципу юридичної визначеності та принципу пропорційності, який вимагає досягнення розумного співвідношення між інтересами особи та суспільства; при обмеженні права власності в інтересах суспільства пропорційними можуть вважатися такі заходи, які є менш обтяжливими для прав і свобод приватних осіб з-поміж усіх доступних для застосування заходів (абзац сьомий підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Перший сенат) від 5 червня 2019 року № 3-р(I)/2019).

Зважаючи на приписи статті 41 Конституції України щодо захисту права власності та меж здійснення цього права, Конституційний Суд України враховує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Перший протокол), якою гарантовано право на мирне володіння майном, а також бере до уваги практику тлумачення цієї статті Європейським судом із прав людини.

Згідно з абзацом першим статті 1 Першого протоколу кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений його власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, що їх передбачено законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, у рішенні в справі „Максименко та Герасименко проти України" від 16 травня 2013 року (заява № 49317/07) Європейський суд із прав людини зазначив:

- «…стаття 1 Першого протоколу містить три окремі норми: перша норма, що її сформульовано в першому реченні абзацу першого та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні абзацу першого допускає позбавлення особи її власності і встановлює для цього певні умови; третя норма, викладена в абзаці другому, визнає, що державам надано право, з-поміж іншого, користування майном відповідно до загального інтересу. Однак ці три норми не є не пов`язаними одна з одною: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання в право мирного володіння майном і, отже, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, закладеного в першій нормі (див., наприклад, рішення у справі „Scordino v. Italy (№ 1)" [ВП], заява № 36813/97, § 78)» (§ 49);

- «щоб відповідати статті 1 Першого протоколу, захід втручання має відповідати трьом основним умовам: його має бути здійснено „на умовах, визначених приписами права", що виключає будь-яку свавільну дію з боку органів державної влади, він має відповідати „інтересові суспільства" і забезпечувати справедливий баланс між правами власника та інтересами суспільства (див. рішення у справі „Vistiтр and Perepjolkins v. Latvia" (<…>) [ВП], заява № 71243/01, § 94, від 25 жовтня 2012 року)» (§ 51);

- „…для того, щоб втручання вважалося таким, що відповідає статті 1 Першого протоколу, воно має бути правомірним. Однак самого існування юридичної підстави в національному праві недостатньо для дотримання принципу правомірності - тут набагато більше важить якість застосовних норм права" (§ 52);

- «навіть якщо втручання у право мирного володіння майном є правомірним і його здійснено задля публічного інтересу, воно завжди має забезпечувати „справедливий баланс" між потребами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має бути розумне співвідношення пропорційності між застосованими засобами та метою, що її прагнуть досягти за допомогою будь-якого заходу, яким особу позбавляють майна (див. рішення у справі „Scordino v. Italy (№ 1)", § 93)» (§ 60).

Таким чином, як на конституційному рівні, так і на рівні міжнародних договорів, які є частиною національного законодавства України в разі надання Верховною Радою України згоди на їх обов`язковість (частина перша статті 9 Конституції України), установлено можливість обмеження права власності з урахуванням інтересів суспільства, зокрема й у зв`язку з потребою забезпечення захисту інших конституційних прав громадян, зокрема права на житло.

Основний Закон України гарантує кожному право на житло, а створення умов, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду, покладає на державу (частина перша статті 47).

Житло є складовим елементом достатнього життєвого рівня, право на який має кожен (стаття 48 Конституції України, пункт 1 статті 25 Загальної декларації прав людини 1948 року, пункт 1 статті 11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права 1966 року).

Україна має зобов`язання гарантувати право на житло і на міжнародному рівні. Так, відповідно до пунктів 1, 2 статті 31 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язується вживати заходів, спрямованих на сприяння доступові до житла належного рівня та запобігання бездомності, її скорочення з метою поступової ліквідації.

З аналізу положень другого речення частини першої, частини другої статті 47 Основного Закону України випливає, що право на житло може бути реалізоване у спосіб будівництва житла, придбання його у власність або взяття в оренду, а громадянами, які потребують соціального захисту, - у спосіб отримання соціального житла від держави або органів місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2019 року № 12-р/2019).

Одним із способів реалізації права на житло (підставою набуття права власності на житло) є його приватизація. Юридичні основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України „Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року № 2482-XII зі змінами (далі - Закон № 2482). Відповідно до абзацу другого преамбули Закону № 2482 „метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин".

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. (частина друга статті 1 Закону України «Про приватизацію»).

Частиною дев`ятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону.

У разі банкрутства підприємств, зміни форми власності, злиття, приєднання, поділу, перетворення, виділу або ліквідації підприємств, установ, організацій, у повному господарському віданні яких перебуває державний житловий фонд, останній (у тому числі гуртожитки) одночасно передається у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад. (Пункт 9 статті 8 доповнено частиною другою згідно із Законом N 3981-XII (3981-12) від 22.02.94; із змінами, внесеними згідно із Законом N 2453-IV ( 2453-15 ) від 03.03.2005; в редакції Закону N 500-VI ( 500-17 ) від 04.09.2008).

За змістом зазначеної норми закону передачі до комунальної власності у певних обумовлених цією нормою випадках підлягає саме державний житловий фонд.

VІ. Оцінка Суду.

23. Враховуючи вищевикладене, вислухавши учасників судового засідання, свідків, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, оцінивши належність, допустимість, а також достатність наданих доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що позивач зареєстрований у квартирі АДРЕСА_3 з 12.08.1998р. (а.с.78т.1), як внук квартиронаймача. Сама ж квартиронаймач - ОСОБА_8 зареєстрована в квартирі з 30.07.1971 р. і за показами свідка ОСОБА_7 , на момент передачі приміщення у власність «Укрпошти», квартиронаймача, якій виділялось дане приміщення вже не було в живих. Враховуючи, що позивачем не надано доказів правомірності вселення в зазначену квартиру та набуття права на приватизацію, виходячи з того, що довідка про склад сімї не містить ні номеру ні дати видачі, позивач займає лише одну частину житлового приміщення, то суд приходить до висновку, що інтерес позивача не може бути захищеним шляхом визнання незаконною передачу Міністарством інфраструктури України до статутного капіталу АТ «Укрпошта» житлового будинку з вбудованим нежитловим приміщенням, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимога про зобов`язання Міністарством інфраструктури України передати житловий будинок з вбудованим нежитловим приміщенням, розташований за адресою: будинок АДРЕСА_1 не може бути задоволена за позовом ОСОБА_1 , з двох підстав: 1. Недоведеності позивачем права на приватизацію житла та вбудованого нежитлового приміщення;2)відсутності у позивача права на ініціювання передачі державного майна у комунальну власність та відсутність згоди органу місцевого самоврядування на таку передачу (ст.ст.3,4 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності»);

VІІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

24. За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог позивача судові витрати слід залишити за позивачем у розмірі , понесеному ним.

З цих підстав,

керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 81,141,258-259, 263-265, 280-283 Цивільного процесуального кодексу України, Суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства інфраструктури України, Акціонерного товариства «Укрпошта» третя особа: Роменська міська рада Сумської області про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії,- відмовити в повному обсязі.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Роменський міськрайонний суд Сумської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня підписання судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повне рішення складено 01 червня 2022 року.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: Міністерство інфраструктури України, місцезнаходження: м.Київ, пр-т Перемоги,14, 01135, .

Відповідач: Акціонерне товариство «Укрпошта» місцезнаходження: м.Київ, вул.Хрещатик,22, 01001. Код .

третя особа: Роменська міська рада Сумської області, місцезнаходження м.Ромни, бульвар Шевченка,2 Сумської області, 42000, .

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО

МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ Оксана ЄВЛАХ