ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 681/112/20

Провадження № 22-ц/4820/6/22

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Грох Л.М.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.

з участю : прокурора, представника відповідача

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 681/112/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником - адвокатом Шкодяком Ігорем Антоновичем, на заочне рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 14 серпня 2020 року в складі судді Дідек М.Б. у цивільній справі за позовом Шепетівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі органу уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Полонської міської ради Хмельницької області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд

в с т а н о в и в :

В січні 2020 року прокурор Шепетівської місцевої прокуратури звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Полонської міської ради Хмельницької області до ОСОБА_1 та просив стягнути з останнього безпідставно збережені кошти орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів у сумі 67595 грн. 66 коп. на користь Полонської міської ради, а також стягнути з відповідача судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 2102 грн.

Позовні вимоги мотивував тим, що згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 є власником будівель, розташованих по АДРЕСА_1 , що були придбані останнім згідно договору купівлі-продажу №1603 від 28 03 2008 зокрема:

- нежитлова будівля по АДРЕСА_1 , площею 21 кв.м.;

- нежитлова будівля по АДРЕСА_1 , площею 147,1 кв.м.;

- нежитлова будівля

АДРЕСА_1 , площею 46,6 кв.м.; '

- житлова будівля по АДРЕСА_1 , площею 47,8 кв.м.;

Рішенням Полонської міської ради від 18 вересня 2015 року за № 18 «Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та затвердження проектів щодо зміни цільового призначення, внесення змін до рішень сесій міської ради» ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,8922 га, розташованої в АДРЕСА_1 для розміщення та експлуатації основних, підсобних та допоміжних будівель та споруд підприємств іншої промисловості - землі промисловості, транспорту, зв`язку енергетики, оборони та іншого призначення з подальшим наданням в оренду.

На час подання позову, відповідач не є власником або постійним користувачем земельної ділянки, не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, а тому єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього, як землекористувача є орендна плата, яка повинна сплачуватися до місцевого бюджету.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 на теперішній час використовує земельну ділянку, на якій розміщене належне йому на праві приватної власності нерухоме майно, без оформлення належним чином права користування землею та його державної реєстрації, чим порушує вимоги положень ЦК України, ГК України, ЗК України та Закону України «Про оренду землі». Окрім того, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, відповідач збільшує вартість власного майна, а позивач втрачає належне йому майно (кошти від орендної плати), тобто відбувається факт безпідставного збереження саме орендної плати відповідачем за рахунок позивача (Полонської міської ради ОТГ).

Оскільки ОСОБА_1 , використовує вказану земельну ділянку загальною площею 1,2035 га, що є комунальною власністю, без укладення договору оренди землі та не сплачує орендну плату, чим порушує вимоги ст. ст.93,116,125,126,206 Земельного Кодексу України, ст. 16 Закону України «Про оренду землі», з урахуванням проведеного міською радою розрахунку та строку позовної давності, сума збережених коштів орендної плати за період з 01.02.2017 року по 30.11.2018 року становить 67595,66 грн., яку позивач просив суд на його користь.

Заочним рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 14 серпня 2020 року вказаний позов було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 безпідставно збережені кошти орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів у сумі 67595 грн. 66 коп. на користь Полонської міської ради об`єднаної територіальної громади. Стягнуто з ОСОБА_1 2102 грн. сплаченого судового збору на користь прокуратури Хмельницької області.

Ухвалою Полонського районного суду Хмельницької області від 10 листопада 2020 року заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 14 серпня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права просить скасувати вказане заочне рішення, ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Шкодяк І.А. вказує, що ухвалюючи заочне рішення суд допустив грубе порушення норм процесуального права. Так, зазначає, що володіючи інформацією щодо місця реєстрації та проживання відповідача, суд не направив на його адресу жодного повідомлення (судової повістки). Позивачу було відомо також контактний номер телефону, однак він не вчинив жодних дій щодо повідомлення відповідача. Суд не повідомляв відповідача і через друковані засоби масової інформації, не робив відповідного оголошення через мережу інтернет. Таким, чином, як вказує апелянт, грубо порушено норми процесуального права, а також порушено конституційне право відповідача на участь в судовому засіданні, захисту своїх прав особисто, надання відповідних доказів та заперечень. Крім того, особливою умовою ухвалення заочного рішення є повторна неявка відповідача, повідомленого належним чином про час і дату розгляду справи. Однак, будь які докази повідомлення ОСОБА_1 про слухання справи в матеріалах справи відсутні. Як вказує апелянт, такі дії суду є незрозумілими, оскільки 14 серпня 2020 року в день постановлення заочного рішення як ОСОБА_1 , так і його представник ОСОБА_2 були присутні в приміщенні суду та брали участь в судовому засіданні по іншій цивільній справі, розгляд якої відбувався об 9.00 год. під головуванням судді Дідек М.Б. Проте, ні суд, ні будь хто з працівників суду не вчинили заходів для повідомлення їх про розгляд саме цієї судової справи. Тому, вважає, що ухвалення заочного рішення відбулось з грубим порушенням норм процесуального права.

Крім того, апелянт вказує, що приймаючи до розгляду та задовольняючи позов прокурора, суд взагалі не з`ясовував підстави звернення прокурора з позовом та не перевірив неможливість Полонської міської ради Хмельницької області самостійно звернутися до суду із захистом своїх прав.

У відповідності до ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Однак, жодна із сторін не заявляла такого клопотання. Отже, суд самостійно, в порушення положень вказаного положення застосував позовну давність без заяви сторони. Такі дії суду дають підстави сумніватися в його неупередженості та об`єктивності.

Крім того, апелянт вказує, що судом при ухваленні рішення не було встановлено реальної площі земельної ділянки, не з`ясовано її індивідуальні ознаки, не витребувано відомості про указану земельну ділянку. На думку апелянта з`ясування вказаних обставин необхідно для встановлення дійсних обставин справи. Тому відповідачем ОСОБА_1 було замовлено земельно-технічну експертизу, згідно висновку якої відповідач реально використовував виключно земельні ділянки під спорудами, які належать йому на праві приватної власності і необхідні йому для їх обслуговування загальною площею 0,2282 га.

В наданому позивачем витягу з Державного реєстру не виявлено сформованої земельної ділянки, наявністю якої позивач обґрунтовував свої вимоги.

Крім того, в матеріалах справи міститься розрахунок недоотриманої орендної плати, але з цього розрахунку не вбачається, на підставі яких відомостей він зроблений.

На думку апелянта, надані позивачем суду докази щодо цільового призначення земельної ділянки та об`єктів, що розташовані на цій земельній ділянці, які містяться на різних аркушах справи, суперечать один одному.

Також вказує, що наданий позивачем Акт комісійного обстеження фактичного використання земельної ділянки від 13 вересня 2018 року не є інформативним.

Отже, апелянт вважає, що судове рішення ґрунтується виключно на припущеннях, в рішенні судом не було наведено обґрунтування своїх висновків, тому просить його скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - зміні з наступних підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Так судом встановлено, що 28 березня 2008 року між ВАТ «Понініківський картонно-паперовий комбінат» в особі керуючого санацією Дейнеки М.І. та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі продажу нерухомого майна, за яким ОСОБА_1 набув у власність п`ять нежитлових будівель по АДРЕСА_1 , а саме: нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , площею 21 кв.м.; нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , площею 147,1 кв.м.; нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , площею 733,9 кв.м.; нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , площею 46,6 кв.м.; нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , площею 47,8 кв.м., якій в послідуючому було надано статус житлової.

За умовами договору нотаріусом роз`яснено набувачу ОСОБА_1 зміст ст. 2 Закону України «Про оплату апраці» та про необхідність набувачем або укласти договір оренди земельної ділянки з відповідною місцевою радою або вирішити питання про викуп земельної ділянки, на якій розташоване відчужуване нерухоме майно.

В той же час в договору купівлі-продажу не зазначено розмір земельних ділянок необхідних для обслуговування вказаних нежитлових приміщень, а з матеріалів справи вбачається, що землі, на яких розміщені, придбані відповідачем нежитлові будівлі, за своїм цільовим призначенням відносяться до земель промисловості.

При цьому в матеріалах справи відсутні дані, що земельна ділянка, площею 1,2035 га, яка є предметом спору, була сформована як об`єкт цивільних прав, з визначенням її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру з присвоєнням кадастрового номера, а також, що вказана земельна ділянка у цих розмірах була виділена саме для будівництва та обслуговування нежитлових будівель, право власності на які, набув відповідач.

За висновком земельно-технічної експертизи фактична площа, яку використовує ОСОБА_1 для обслуговування нерухомого майна: нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 , складає 0,0065 га; нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 , складає 0,1109 га.; нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 , складає 0,01108 га; житлової будівлі по АДРЕСА_1 , складає 0,1 га, а всього 0,2282 га. Станом на час виконання експертизи нежитлова будівля по АДРЕСА_1 , площею 147,1 кв.м., відсутня (зруйнована), а тому встановити площе земельної ділянки, необхідної для її обслуговування, неможливо.

Згідно із листа відділу у Полонському районі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області нормативно грошова оцінка 1 кв.м. земельних ділянок по АДРЕСА_1 , д для виробничих цілей складає 102,12 грн.

Дані про те, що відповідач ОСОБА_1 використовує земельну ділянку площею, яка зазначена в позовній заяві, для здійснення підприємницької чи іншого виду діяльності відсутні.

З врахуванням встановлених обставин справи колегія суддів вважає, що визначаючи площу земельної ділянки, з розміру якої мала сплачуватись орендна плата та розмір коштів, що підлягають стягненню суд першої інстанції прийшов до невірних висновків.

Відповідно до ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

За нормами 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6-7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації прав.

Згідно з частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер.

Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Отже формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, визначення її площі, меж, внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру, а земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна, безпідставно збережених коштів орендної плати згідно із статтями 1212- 1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною щодо фактичного користування земельною ділянкою без укладення правовстановлюючих документів та без державної реєстрації прав на неї ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований необхідно, насамперед, з`ясувати: а) чи наявні правові підстави для використання земельної ділянки; б) яка площа земельної ділянки та чи є вона сформованою відповідно до вимог земельного законодавства і чи є об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові; в) в якому розмірі підлягають відшкодуванню доходи, пов`язані із безпідставним збереженням майна, розраховані відповідно до вимог земельного законодавства, а саме на підставі нормативної грошової оцінки землі.

Таким чином якщо земельна ділянка, яка є предметом позову, не сформована відповідно до вимог земельного законодавства, то в такому випадку позовні вимоги щодо стягнення безпідставно збережених коштів орендної плати згідно із статтями 1212- 1214 Цивільного кодексу України, не можуть бути визначені з розміру земельної ділянки, вказаної в даному позові.

Вказані правові висновки викладені в постановах Верховного Суду 20 січня 2021 року в справі № 646/4546/19, від 14 квітня 2021 року в справі № 645/1040/19, від 29 січня 2019 року у справі № 922/536/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18, від 09 лютого 2021 року в справа № 922/3617/19, а також в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого в справі № 646/4738/19.

Судом беззаперечно встановлено, що земельна ділянка, площею 1,2035 га, яка є предметом спору, не була сформована як об`єкт цивільних прав, не мала а ні визначених меж, а ні кадастрового номера, інформація про неї не занесена до Державного земельного кадастру про присвоєнням кадастрового номера, а також відсутні дані і докази, що вказана земельна ділянка у цих розмірах - 1,2035 була виділена саме для будівництва та обслуговування нежитлових будівель, право власності на які, набув відповідач, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про можливість задоволення позову в повному обсязі.

Судом установлено, що ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу №1603 від 28.03.2008 року є власником нежитлових будівель та житлової будівлі в АДРЕСА_1 .

У статті 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Отже, нотаріус, посвідчуючи вказані договори купівлі-продажу, здійснив державну реєстрацію прав власності відповідача.

Відповідно до частин першої та другої статті 120 ЗК України ( у редакції, чинній на час укладення зазначеного договору) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

При переході права власності на будівлю або споруду до

громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності

земельні ділянки, до них переходить право користування земельною

ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Таким чином, після укладення договорів купівлі-продажу нежитлових будівель і житлової будівлі та державної реєстрації нотаріусом прав власності на них у відповідача, як покупця, могло б виникнути право користування земельною ділянкою, на якій розташовані відповідні будівлі.

Незважаючи на те, що нежитлові та житлові будівлі не можуть бути відокремлені від земельних ділянок, на яких вони розташовані, вказаними положеннями закону було врегульовано правовий режим нерухомого майна і правовий режим земельних ділянок, на яких воно розташовано, а отже, користувач земельної ділянки зобов`язаний сплачувати за користування нею певну плату, що відповідає положенням статті 206 ЗК України, та оформити право користування земельною ділянкою.

Колегія суддів звертає увагу на те, що до правовідносин, які виникли між сторонами безпосередньо у цій справі, щодо виникнення прав у відповідача на земельну ділянку з урахуванням умов договору щодо обов`язку набувача або укласти договір оренди земельної ділянки з відповідною місцевою радою або вирішувати питання про викуп земельної ділянки, на якій розташоване відчужуване нерухоме майно, має застосовуватися спеціальна норма закону, а саме стаття 120 ЗК України у редакції, чинній на час укладення договорів купівлі-продажу.

Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Суб`єктами права на землі комунальної власності згідно із статтею 80 ЗК України, є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, незалежно від того, зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою, чи ні.

За змістом статей 122, 123, 124 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Згідно зі статтею 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої статті 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

При цьому згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом указаних положень Цивільного кодексу України та Земельного кодексу України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Відповідно до частин першої і другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом положень глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Частиною першою статті 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату.

За висновком земельно-технічної експертизи фактична площа, яку використовує ОСОБА_1 для обслуговування нерухомого майна - нежитлових будівель та житлової будівлі складає в загальному 0,2282 га., площа нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 , яка відсутня (зруйнована) складає 147,1 м.кв., в зв`язку з з чим встановити площу земельної ділянки, необхідної для її обслуговування, неможливо.

Отже фактично відповідач використовує земельні ділянки для обслуговування цих приміщень загальною площею 2429,1 м.кв. з урахуванням площі вже зруйнованої будівлі без укладення договору оренди (права користування), не сплачуючи власнику землі в період з лютого 2017 по листопад 2018 року жодних сум, а тому відповідач, як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Такі висновки суду відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17.

Також в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого в справі № 646/4738/19 викладені такі ж самі правові висновки в справі за аналогічних правовідносин.

Таким чином, оскільки згідно із листа відділу у Полонському районі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області нормативно грошова оцінка 1 кв.м. земельних ділянок по АДРЕСА_1 , б, в. г, д для виробничих цілей складає 102,12 грн., то за формулою розрахунку Полонської міської ради недотриманої орендної плати з відповідача слід стягнути на користь позивача за період безоплатного користування земельної ділянкою з лютого 2017 по листопад 2018 року в сумі 13643,28 грн.

Вказана сума визначається наступним чином: 2429,1х102.12=248059,69х3%=7441,79 грн. в рік/12=620,15 грн. в місяць х 22 місяці = 13643,28 грн.

З врахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального права, а з відповідача на користь безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою. позивача слід стягнути 13643,28 грн.

Доводи апеляційної скарги, що суд жодним чином не повідомив відповідача про час та місце розгляду справи та не направив на його адресу копію позову слід відхилити.

В ухвалі про відкриття провадження в справі суд першої інстанції визначив розглядати дану цивільну справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, отже в даному випадку по справі судові засідання не проводились та сторони не підлягали виклику в суд.

Крім того в матеріалах справи міститься поштове повідомлення про отримання відповідачем особисто копії позовної заяви з додатками.

Також суд відхиляє доводи апелянта що, суд першої інстанції взагалі не з`ясовував підстави звернення прокурора з позовом та не перевірив неможливість Полонської міської ради Хмельницької області самостійно звернутися до суду із захистом своїх прав.

Прокурором в позовній заяві з посиланням на норми ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» аргументовано та достатньо обґрунтовано повноваження прокурора щодо звернення з позовом до суду в інтересах Полонської ОТГ внаслідок неналежного захисту інтересів Полонської ОТГ з боку органу місцевого самоврядування, який має відповідні повноваження, - Полонської міської ради.

Необґрунтованими на думку колегії суддів є твердження апелянта про застосування судом суд самостійно, в порушення положень ст. 267 ЦПК України без заяви сторони позовної давності.

Позивач звернувся до суду з позовом 31 січня 2020 року про стягнення коштів за період з лютого 2017 року по листопад 2018 року, тобто в межах трьохрічного строку, а тому строк позовної давності не пропущений.

Інші доводи апеляційної скарги враховані судом при ухвалення даної постанови в частині зміни рішення суду першої інстанції.

Вирішуючи питання про зміну розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи прокурором в 2020 році було заявлено вимогу майнового характеру і прокуратурою Хмельницької області сплачено судовий збір в сумі 2102 грн. відповідно до законодавства.

Відповідач ОСОБА_1 при подачі апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 3152 грн. - 150 % від сплаченого судового збору позивачем (3200+3842х150).

Судом апеляційної інстанції рішення суду в частині розміру задоволення вимоги майнового характеру підлягає зміні, позов підлягає задоволенню в розмірі 20,18 % (13642,72х100:67595,66) від ціни позову, а тому розподіл судових витрат апеляційний суд здійснює з урахуванням задоволених позовних вимог.

З врахуванням викладеного, на користь Хмельницької обласної прокуратури підлягає стягненню 424,18 грн. (2102х20,18:100) судових витрат у вигляді сплати судового збору при поданні позовної заяви.

В свою чергу з Хмельницької обласної прокуратури на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплати судового збору при поданні апеляційної скарги в сумі 2516,72 ( 3152х79,82:100).

Відповідно до п. 10 ст. 141 ЦПКУ України з Хмельницької обласної прокуратури підлягають стягненню судові витрати на користь ОСОБА_1 у вигляді сплати судового збору за подачі апеляційної скарги в сумі 2092,54 грн (2516,72-424,18).

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Шкодяком Ігорем Антоновичем, задовольнити частково.

Заочне рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 14 серпня 2020 року змінити, виклавши абзац другий та третій резолютивної частини рішення в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ., РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Полонської міської ради об`єднаної територіальної громади (місце знаходження: вул. Лесі Українки, 113, м. Полонне Хмельницької області, код ЄДРПУО 040060743) безпідставно збережені кошти за фактичне користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів 13643,28 (тринадцять тисяч шістсот сорок три грн. 28 коп.) грн.

Стягнути з Хмельницької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 2092,54 грн судових витрат

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 травня 2022 року

Судді А.М.Костенко

Р.С. Гринчук

Л.М. Грох