Постанова

Іменем України

26 травня 2022 року

м. Київ

справа № 303/559/20

провадження № 61-17418св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Мукачівська міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області, у складі судді Кость В. В., від 06 листопада 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Бисаги Т. Ю.,

Кожух О. А., від 09 вересня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Мукачівська міська рада, про встановлення факту та усунення перешкод у користуванні майном.

Позов мотивовано тим, що позивачу на праві власності належить

будинок АДРЕСА_1 . Рішенням Мукачівської міської ради від 02 листопада 1956 року № 365 батькові позивача - ОСОБА_4 було надано під будівництво індивідуального жилого будинку земельну ділянку, загальною площею 600 кв. м.

Межа між земельними ділянками НОМЕР_1 та

АДРЕСА_1 із 1956 року по 2006 рік проходила на відстані 0,50 м від житлового будинку НОМЕР_1 до межі із земельною ділянкою НОМЕР_2 та визначалась по металевій огорожі.

У 2004 році відповідач самовільно знищив межові знаки, демонтував металеву огорожу та збудував паркан, який вийшов за встановлену межу та захопив частину земельної ділянки позивача.

У подальшому рішенням Мукачівської міської ради від 20 серпня 2009 року

№ 1023 розмір земельної ділянки позивача було зменшено на 8 кв. м та видано відповідачу державний акт на право власності на земельну ділянку з невірним визначенням меж землекористування між домоволодінням НОМЕР_1 і АДРЕСА_2 .

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 01 серпня 2017 року у справі № 303/813/14 визнано незаконним та скасовано пункт 8 рішення Мукачівської міської ради від 20 серпня 2009 року № 1023, а також державний акт, виданий на ім`я ОСОБА_2 .

Позивач вважав, що відповідач самовільно захопив частину його земельної ділянки та збудував на ній паркан.

Крім того, при оформленні права власності на майно у правовстановлюючих документах ім`я позивача було записано по різному, зокрема « ОСОБА_5 » та « ОСОБА_6 ».

Посилаючись на викладене, остаточно сформулювавши позовні вимоги, позивач просив суд:

- встановити факт належності ОСОБА_7 договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського МНО Герцускі-Торжаш В. Л., по реєстру № 3688 від 08 червня 2007 року, виданого на ім`я ОСОБА_8 ;

- усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою,яка розташована по АДРЕСА_1 , шляхом знесення побудованого ОСОБА_2 бетонного паркану.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області

від 06 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Встановлено факт належності ОСОБА_7 договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського МНО Герцускі-Торжаш В. Л., по реєстру № 3688 від 08 червня 2007 року, який виданий на ім`я ОСОБА_8 . У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 09 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області

від 06 листопада 2020 року залишено без змін.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні майном, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимим доказами факт розміщення паркану на захопленій відповідачем частині земельної ділянки.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту в апеляційному порядку не оскаржувалось.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить оскаржені судові рішення в частині вирішення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

22 жовтня 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 листопада 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 09 вересня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з міськрайонного суду.

У січні 2022 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає застосування судами норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 05 листопада 2019 року у справі

№ 906/392/18, від 04 березня 2019 року у справі № 276/887/15-ц та ухвалі Верховного Суду України від 26 жовтня 2011 року у справі № 6-49870св10.

Стверджує, що в березні 2008 року він вже звертався до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, оскільки

ОСОБА_2 було самовільно захвачено частину земельної ділянки належної позивачу, шляхом спорудженням огорожі без дотримання раніше існуючих меж. Проте такий спір рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 26 вересня 2012 року у справі № 2-331/10 було вирішено лише частково, зокрема з урахуванням правомірності правовстановлюючих документів на земельну ділянку відповідача.

Суд у справі № 2-331/10 вирішив усунути позивачу перешкоди в користуванні належною до будинку АДРЕСА_1 частиною земельної ділянки, прилеглою до стіни будинку НОМЕР_1 зі сторони домоволодіння АДРЕСА_2 , шляхом зобов`язання

ОСОБА_2 демонтувати частину огорожі, що перешкоджає доступу до зазначеної ділянки.

У подальшому правовстановлюючі документи відповідача на земельну ділянку були скасовані рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 01 серпня 2017 року у справі № 303/813/14-ц. Однак відповідач у добровільному порядку в повній мірі не усунув перешкоди у користуванні земельною ділянкою.

Судами попередніх інстанцій не враховано, що предметом позову у цій справі є усунення перешкод в користуванні іншою частиною земельної ділянки, відміною від тієї частини земельної ділянки щодо якої вже було вирішено спір у справі № 2-331/10.

Вважає, що суди попередніх інстанцій помилково визначили предмет спору та дійшли хибних висновків, що у зв`язку з примусовим виконанням рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 26 вересня 2012 року у справі № 2-331/10 позивачу усунуто перешкоди у користуванні належною йому земельною ділянкою.

Стверджує, що спірний паркан є об`єктом самочинного будівництва, який підлягає знесенню.

У додаткових письмових поясненнях вказує, що порушення його прав встановлено у постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі

№ 303/813/14-ц, де зазначено, що фактично зовнішня межа спірної земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_2 , з боку будинковолодіння за НОМЕР_1 , що належить позивачу, порушує права останнього, оскільки проходить на відстані 0,38 м, а не 0,50 м від належного його будинку, як зазначено у правовстановлюючих документах.

Також зазначає, що порушення його прав підтверджено, зокрема висновком експерта від 09 березня 2021 року № 0014/2021, складеним за результатами будівельно-технічної експертизи.

Звертає увагу, що виконавче провадження № 60424693 з виконання виконавчого листа № 303/1879/13-ц, виданого на виконання рішення про усунення перешкод у користуванні належною позивачу земельною ділянкою, стосується іншої судової справи.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

10 січня 2021 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Звертає увагу, що з`ясування питання фактичного розміщення спірного паркану має безпосереднє значення для вирішення справи, при цьому доводи позивача потребують доведення використання спеціальних знань.

Натомість сторона позивача в судовому засіданні 20 серпня 2020 року відмовилась від проведення відповідної експертизи, а після ухвалення судом першої інстанції рішення про відмову у задоволенні позову з огляду на недоведеність позовних вимог, позивач надав висновок експерта апеляційному суду, що є порушенням норм процесуального права.

Вважає недоречним посилання позивача на висновки Верховного Суду, що зазначені у касаційній скарзі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 02 листопада 1956 року № 365 ОСОБА_4 було відведено для будівництва індивідуального житлового будинку земельну ділянку площею 600 кв. м по АДРЕСА_3 (на час розгляду справи НОМЕР_1), на підставі якого

19 грудня 1956 року між виконавчим комітетом Мукачівської міської ради та ОСОБА_4 було укладено договір про надання останньому зазначеної земельної ділянки у безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності, а

16 лютого 1957 року проведено відведення земельної ділянки в натурі.

Житловий будинок на АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), успадкувала його дружина - ОСОБА_9 , що підтверджено свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17 серпня 1999 року, зареєстрованим в реєстрі за № 3238.

08 червня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_9 продала будинок по АДРЕСА_1 позивачу.

ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу будинку від 02 липня

2004 року є власником будинку по АДРЕСА_2 .

Рішенням Мукачівської міської ради від 17 січня 2005 року ОСОБА_2 було передано у приватну власність земельну ділянку по

АДРЕСА_2 , площею 0,06 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Пунктом 8 рішення Мукачівської міської ради від 20 серпня 2009 року

№ 1023 «Про передачу, надання, вилучення земельних ділянок громадян

м. Мукачева» затверджено акт комісії зовнішнього обстеження земельної ділянки ОСОБА_3 від 18 серпня 2009 року та встановлено межу землекористувань між домоволодіннями по АДРЕСА_3 та НОМЕР_1 згідно з кадастровим планом, виготовленим ТОВ «ГТЗ-Сервіс» (2008 року), позначену літерами В-Г, та згідно з кадастровим планом, виготовленим фізичною особою підприємцем ОСОБА_10 (2007 року), позначену літерами Г-А.

14 жовтня 2009 року на підставі вказаного рішення відділом Держкомзему у м. Мукачеві ОСОБА_2 було видано державний акт серії ЯИ № 015679 на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 , загальною площею 0,0587 га, який було зареєстровано у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 01 серпня 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 31 січня 2019 року, у справі № 303/813/14-ц:

- визнано незаконним та скасовано пункт 8 рішення Мукачівської міської ради від 20 серпня 2009 року № 1023 про затвердження акта комісії зовнішнього обстеження земельної ділянки ОСОБА_3

від 18 серпня 2009 року;

- визнано недійсним та скасовано державний акт серії ЯИ № 015679

від 19 жовтня 2009 року на право власності на земельну ділянку по

АДРЕСА_2 , загальною площею 0,0587 га, кадастровий номер :01:009:0227, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, виданий на ім`я ОСОБА_2 на підставі рішення Мукачівської міської ради

від 17 січня 2005 року;

- скасовано державну реєстрацію державного акту серії ЯИ № 015679

від 19 жовтня 2009 року на право власності на земельну ділянку по

АДРЕСА_2 .

Судами апеляційної та касаційної інстанцій в межах розгляду справи

№ 303/813/14-ц, за результатами дослідження матеріалів двох інвентарних справ на будинки за АДРЕСА_4 , матеріалів цивільної справи № 100/09, а також пояснень судового експерта Мазуренко Г. В. було зокрема встановлено, що зовнішня межа спірної земельної ділянки, переданої у власність відповідачу ОСОБА_2 , з боку будинковолодіння за НОМЕР_1 , що належить позивачу ОСОБА_1 порушує права останнього, оскільки проходить на відстані 0,38 м від належного його будинку, а не 0,50 м, як це зазначено у правовстановлюючих документах на земельну ділянку.

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку

від 20 січня 2020 року № НВ-020 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності

від 17 червня 2020 року № 212819904 земельна ділянка, площею 0,0598 га, кадастровий номер :01:009:0543, за адресою:

АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .

16 грудня 2019 року державним виконавцем Мукачівського міського ВДВС прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження № 60424693 у зв`язку із тим, що боржник ОСОБА_2 усунув Теллінгеру Штефану перешкоди в користуванні належною до будинку АДРЕСА_1 частиною земельної ділянки, завширшки 0,3888 м, яка прилягає до стіни будинку НОМЕР_1 з боку домоволодіння

АДРЕСА_2 , тобто демонтував частину огорожі, що перешкоджала доступу до зазначеної ділянки.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується.

За приписами статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у

частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

За змістом статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Відповідно до частини першої статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з приписами статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між сторонами існує тривалий спір щодо межи земельних ділянок. ОСОБА_1 неодноразово ініціював з цього приводу судові справи.

Суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, оцінили надані докази відповідно до вимог статті 89 ЦПК України та встановили, що у матеріалах справи відсутні відомості щодо безпосереднього розміщення спірного паркану на самовільно захопленій відповідачем частині земельної ділянки.

Оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх позовних вимог, що є його процесуальним обов`язком, визначеним статтями 12, 81 ЦПК України, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Саме на позивача було покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його прав, яке, за його твердженням, полягає у позбавленні його частини земельної ділянки діями відповідача щодо побудови нового паркану.

При цьому судом першої інстанції було поставлено на обговорення питання щодо призначення відповідної експертизи, однак позивач та його представник висловилися негативного відносно цього.

Натомість після відмови суду першої інстанції у задоволенні вимог про знесення паркану позивач замовив та надав апеляційному суду висновок експерта від 09 березня 2021 року № 0014/2021, складений за результатами проведення будівельно-технічної експертизи.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Однак наявності виняткового випадку для подання нового доказу апеляційному суду позивач не обґрунтував.

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З урахуванням встановлених обставин висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду, Верховного Суду України, на які заявник посилався в касаційній скарзі як підставу для касаційного оскарження.

Колегія суддів відхиляє посилання заявника на те, що порушення його прав збудованим відповідачем парканом встановлено у справі № 303/813/14-ц.

Так, у справі № 303/813/14-ц встановлено, що фактично зовнішня межа земельної ділянки, переданої у власність відповідачу ОСОБА_2 , з боку будинковолодіння НОМЕР_1 , що належить позивачу ОСОБА_7 , порушує права останнього, оскільки проходить на відстані 0,38 м від належного ОСОБА_7 будинку, а не 0,50 м, як це зазначено у правовстановлюючих документах на земельну ділянку.

Водночас судами у справі № 303/813/14-ц не вирішувалось питання щодо визначення місця розміщення спірного паркану.

Факт виконання рішення Апеляційного суду Закарпатської області

від 26 вересня 2012 року в справі № 2-331/10 (№ 707/2-331/2010) підтверджено постановою державного виконавця від 16 грудня 2019 року про закінчення виконавчого провадження № 60424693. Відомості про скасування вказаної постанови державного виконавця відсутні, а помилка при зазначенні номера справи у постанові державного виконавця не свідчить про те, що у виконавчому провадженні № 60424693 виконувалось рішення суду про стягнення аліментів.

Крім того, згідно матеріалів справи та відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, земельний спір між сторонами остаточно не вирішений та у провадженні Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області перебуває цивільна справа № 303/4006/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, Мукачівської міської ради про скасування рішення, скасування державної реєстрації земельної ділянки, скасування реєстрації права власності на земельну ділянку.

Доводи касаційної скарги, які спрямовані на необхідність встановлення нових обставин та переоцінку доказів у справі, підлягають відхиленню, як такі, що виходять за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статтею 400 ЦПК України.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Оскаржені судові рішення є достатньо вмотивованими та місять висновки щодо обставин, які мають значення для вирішення спору.

Відповідно до частини другої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Зважаючи на викладене, Верховний Суд, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області

від 06 листопада 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 09 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович Є. В. Синельников С. Ф. Хопта