ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1212/22 Справа № 201/2795/17 Категорія 44 Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргоюОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Управління у сфері реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 34/100 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 належить йому, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок спричинення їй тяжких тілесних ушкоджень, що мало характер мучення її співмешканцем ОСОБА_2 . Останній був притягнутий до відповідальності на підставі ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 121 КК України, а також за спричинення тяжких тілесних ушкоджень позивачу ОСОБА_1 у зв`язку з непоправним знівеченням його обличчя. Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2005 року відповідача було засуджено до 15 років позбавлення волі. Відповідач звільнився з місць позбавлення волі у 2015 році та в 2016 році вселився до належного позивачу будинку. На час вселення відповідача, позивача не було вдома. У домоволодінні проживала ОСОБА_6 , яка і повідомила про вселення відповідача та була вимушена залишити будинок.

Зазначає, що на даний час він не має можливості користуватися належним йому домоволодінням, у якому проживає особа, яка позбавила життя його матір та спричинила йому тяжкі тілесні ушкодження. Вказує, що відповідач був зареєстрований в спірному домоволодінні за згодою загиблої ОСОБА_5 , після смерті якої право власності перейшло іншим власникам, які не давали своєї згоди на проживання відповідача, а тому він як особа, що самоправно вселилася до будинку, втратив право користування житловим приміщенням у зв`язку з припиненням правових підстав виникнення у нього права користування житловим приміщенням.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в домоволодінні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також усунути перешкоди в користуванні належною ОСОБА_1 частиною домоволодіння за вказаною адресою шляхом зняття з реєстраційного обліку відповідача та його виселення.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження систематичного порушення ОСОБА_2 правил співжиття, що робить неможливим для позивача проживання з ним в одному будинку, а також доказів застосування до нього заходів запобігання і громадського впливу, які виявилися безрезультатними. Встановивши, що ОСОБА_2 вселився у спірне домоволодіння як член сім`ї власника, не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, тому підстави, передбачені статтею 116 ЖК Української РСР та статтею 405 ЦК України, для його виселення відсутні.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значне значення для справи та зроблено висновки, що не відповідають фактичним обставинам справи. Як власник майна він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном. Відчуваючи постійну небезпеку поряд з відповідачем, який винен у смерті матері та завданням тяжких тілесних ушкоджень позивачу, останній не може вільно користуватися своє власністю та вимушений був виселитися після повернення відповідача з місць позбавлення волі. Крім того, відповідач не є членом сім`ї.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_5 , належить по 34/100 домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради № 177 від 26 травня 2010 року ОСОБА_1 , 1985 року народження, призначено опікуном над належним на праві власності у рівних частках (по 34/300 частин домоволодіння) майно малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 10-11).

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2005 року ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ст. 121 ч. 1, ст. 121 ч. 2 КК України та призначено покарання у вигляді п`ятнадцяти років позбавлення волі. Вирок набрав законної сили (а.с. 12-29).

З мотивувальної частини вироку вбачається, що відповідач був засуджений за злочини, вчинені по відношенню до ОСОБА_5 та її сина ОСОБА_1 , а саме: систематичне багаторічне спричинення тяжких тілесних ушкоджень, що мало характер мучення, внаслідок чого ОСОБА_5 померла; систематичне багаторічне спричинення ОСОБА_1 тяжких тілесних ушкоджень, що призвело до непоправних знівечень його обличчя.

Згідно з довідкою про склад сім`ї № 49 від 02 лютого 2017 року за адресою будинок АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , який з 2004 року не проживає за даною адресою (а.с. 30).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження систематичного порушення ОСОБА_2 правил співжиття, що робить неможливим для позивача проживання з ним в одному будинку, а також доказів застосування до нього заходів запобігання і громадського впливу, які виявилися безрезультатними. Установивши, що ОСОБА_2 вселився у спірне домоволодіння як член сім`ї власника, не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, тому правові підстави для його виселення відсутні.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в іншому місці й не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.

Зазначена позиція висловлена у постанові Верховного суду від 21 грудня 2020 року у справі №441/1314/18.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі Садов`як проти України зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів згідно із законом не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі Кривіцька та Кривіцький проти України (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття житло не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання житлом, яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (серед багатьох інших джерел, рішення у справі Прокопович проти Росії (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).

У рішенні від 03 вересня 2020 року у справі Левчук проти України ЄСПЛ зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому.

Позивач у даній справі представив достовірні твердження про те, що протягом тривалого періоду часу він зазнавав фізичного насильства, залякування та погроз з боку ОСОБА_2 , у зв`язку з чим він був позбавлений можливості користуватися житловим будинком. Ці події вплинули на стабільність його фізичного та психологічного стану, і тому вони стосуються сфери приватного життя за змістом статті 8 Конвенції (справа Хайдуова, пункт 49; Єремія проти Республіки Молдова № 3564/11, пункт 73, від 28 травня 2013 року; та "Б. проти Молдови", пункт 71). Ці події схожим чином вплинули на право ОСОБА_1 на користування помешканням без насильства, яке також захищене статтею 8 (рішення у справі Калуча проти Угорщини, № 57693/10, пункт 59, від 24 квітня 2012 року).

Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі Левчук проти України").

У пунктах 84, 85, 86 рішення ЄСПЛ у справі "Левчук проти України" вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України"). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах "Опуз" та "Талпіс"). Стаття 116 ЖК УРСР є ефективним засобам захисту прав позивача, у цій справі, з погляду на положення Конвенції, з огляду на те, що ОСОБА_1 періодично піддавався фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією вироку, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову та відсутності ризику в майбутньому (насильства) якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом.

У спірних правовідносинах права позивача, як власника спірного житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном та таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло повинно здійснюватися з дотримання справедливого балансу між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар (принцип пропорційності).

Враховуючи, що спірне домоволодіння по АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та позивачу ОСОБА_1 , який згоди на проживання відповідача у вказаному будинку не надавав, з огляду на те, що останній систематично чинить йому перешкоди у користуванні та розпорядженні таким майном, він, щоб уникнути непередбачуваних наслідків вимушено проживає окремо, а отже порушене право позивача на користування та розпорядженням належним йому майном підлягає захисту, тому колегія суддів приходить до висновку про наявність достатніх підстав для усунення позивачу перешкод у користуванні, шляхом виселення ОСОБА_2 із вказаного домоволодіння.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що судом першої інстанції не було досягнуто справедливий баланс між усіма протилежними особистими інтересами.

Оскаржуване судове рішення не відповідає позитивному зобов`язанню забезпечити ефективний захист позивача від домашнього насильства.

Враховуючи вишевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2021 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління у сфері реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належною частиною домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова