Єдиний унікальний номер судової справи: 489/6223/20
Провадження 22-ц/812/184/22
Постанова

Іменем України

17 січня 2022 року м. Миколаїв справа № 489/6223/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого - Самчишиної Н.В.

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участю:

- представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

- представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка подана її представником адвокатом Долговою Людмилою Валеріївною, на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 листопада 2021 року, ухвалене головуючим суддею Коваленко І.В., повний текст складено 01 листопада 2021 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів (авансу),

встановив:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Слободянюка Д.С., пред`явив позов до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів (авансу) в розмірі 133 120 грн.

Позивач зазначав, що 05 липня 2019 року у простій письмовій формі уклав з відповідачем попередній договір, за умовами якого передав останній 10 000 доларів США, що еквівалентно 256 000 грн. авансу в рахунок майбутніх платежів за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

В майбутньому позивач не мав наміру укладати з відповідачем договір купівлі-продажу квартири, оскільки йому згодом стало відомо, що укладений попередній договір є нікчемним та на його вимогу відповідач повернула лише 4 800 дол. США.

Посилаючись на те, що відповідач відмовилася повернути іншу частину грошових коштів, що становить 5 200 дол. США та еквівалентно 133 120 грн., позивач просив про задоволення його вимог.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 листопада 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 залишок не повернутих грошових коштів, що передані в якості авансу за попереднім договором від 05 липня 2019 року у розмірі 133 120,00 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1331,20 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

В апеляційній скарзі відповідач, діючи через свого представника адвоката Долгову Л.В., посилаючись на незаконність рішення суду, просила його скасувати, а справу направити на розгляд за встановленою територіальною підсудністю до Доманівського районного суду Миколаївської області.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено правило територіальної підсудності, оскільки відповідач зареєстрована та проживає в АДРЕСА_2 , а тому позов мав бути пред`явлений до Доманівського районного суду Миколаївської області. Крім того, через неявку відповідача в судове засідання суд мав ухвалити заочне рішення. При пред`явленні позову позивач не сплатив судовий збір, тому позов не відповідав вимогам статей 175, 177 ЦПК України, проте суд не залишив позов без руху. Також, відповідач, через неналежне повідомлення про розгляд справи, не змогла скористатися правом подати відзив.

Суд не врахував те, що з вини позивача договір купівлі-продажу квартири не був укладений, позивач проживав квартирі, не сплачував комунальні послуги, руйнував майно через, що відповідач витратила багато коштів. До моменту виселення із квартири 27 листопада 2020 року позивач протягом п`яти місяців не сплатив орендну плату.

Крім того, позивач не надав суду Додатковий договір до Попереднього договору щодо відтермінування кінцевого терміну придбання квартири з 05 жовтня 2019 року до 20 грудня 2019 року та укладення основного договору до 20 січня 2020 року. За пунктом 2 Додаткового договору позивач на момент укладення договору купівлі-продажу зобов`язався виплатити продавцю компенсаційну суму за проїзд до м. Миколаєва для укладення договору в розмірі 200 Євро. За пунктом 4 Додаткового договору сторони дійшли згоди, що якщо кінцевий розрахунок не буде здійснено в строк до 20 січня 2020 року, відповідачка має право на продаж квартири. При цьому гарантована сума повертається за винятком 200 Євро на дорогу до України з Італії, витрачена відповідачкою. Загалом відповідачкою було витрачено через неправомірні дії позивача грошових коштів на суму 161 006 грн., що станом на 03 грудня 2020 року становить 5 663,24 дол. США та складається з витрат на оплату комунальних послуг - 8 290 грн. 95 коп., оренду квартири представником відповідачки за період з 17 листопада 2020 року по 01 грудня 2020 року 9 000 грн., витрат на відновлювальний ремонт квартири - 61 009 грн. і 1 400 грн. розрахунок, 900 грн. за заміну замка на вхідних дверях квартири, 20 000 грн. за оренду квартири позивачем за 5 місяців проживання, вартості квитків за весь час наявності договірних відносин 50 606 грн. 25 коп. та переїзду в Україну для укладення договору купівлі-продажу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 адвокат Слободянюк Д.С., посилаючись на не порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 05 липня 2019 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_5 , яка діяла від імені та в інтересах продавця ОСОБА_3 на підставі довіреності №594 від 08 травня 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Світличною О.В., у простій письмовій формі договір, за умовами якого передав останній 10 000 дол. США, еквівалентом 256 000 грн. авансу в рахунок майбутніх платежів за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 покупною ціною 25 000 дол. США, який домовились укласти до 05 жовтня 2019 року.

Також сторони договору домовились, що у випадку порушення умов договору з вини покупця йому повертається гарантована сума, але при цьому він сплачує за порушення виконання умов зобов`язання штраф в розмірі 31 000 грн. на користь продавця (за приведення «Об`єкта» за час проживання в ній покупця у первинний стан та проведення ремонтних робіт) (п.2 попереднього договору).

В подальшому позивач не уклав з відповідачем договір купівлі-продажу квартири, через те, що йому стало відомо, що укладений попередній договір про наміри купівлі-продажу від 05 липня 2019 року є нікчемним, оскільки не посвідчений нотаріально.

01 грудня 2020 року відповідач через довірену особу відповідача ОСОБА_5 в присутності адвоката Долгової Л.В. повернула позивачу частину грошових коштів у розмірі 4800,00 дол. США із переданих за договором 10 000,00 дол. США. Тобто розмір неповернутих грошових коштів складає 5 200,00 дол. США, що еквівалентно 133 120,00 грн. за курсом НБУ на час подачі позову.

Враховуючи те, що між сторонами не було укладено в нотаріальній формі попередній договір (ст.635 ЦК України), так як основним зобов`язанням мав бути договір купівлі-продажу квартири, для якого ст.657 ЦК України передбачена обов`язкова нотаріальна форма, не дотримання якої при укладенні попереднього договору призводить до наслідків, передбачених ст.220 ЦК України, то згідно з положеннями ст.1212 ЦК України суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що вимоги про стягнення з ОСОБА_3 безпідставно набутих за рахунок позивача 133 120 грн. слід визнати обґрунтованими.

В той же час, колегія суддів відхиляє доводи в апеляційній скарзі та додані докази щодо витрачених відповідачем грошових коштів на суму 161 006 грн. через дії позивача, оскільки вони не входять до предмету доказування за даним позовом і можуть набути юридичного значення лише при пред`явленні відповідних вимог до позивача.

Умови укладених між сторонами попереднього договору та додаткових угод щодо повернення переданих грошових коштів не мають правового значення, оскільки висновків суду щодо підстав повернення відповідачем набутих коштів не спростовують.

Посилання на те, що саме з вини позивача сторони не уклали основний договір, а тому позивач втрачає право повернення коштів, з урахуванням витрат відповідача, є безпідставними, оскільки сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом правил підсудності та направлення справи для розгляду до Доманівського районного суду Миколаївської області.

Вирішуючи спір суд першої інстанції дійшов висновку, що справа підсудна саме Ленінському районному суду м. Миколаєва.

Колегія суддів з таким висновком місцевого суду погоджується з огляду на наступне.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

За загальним правилом, якщо інше не встановлено ЦПК України, у відповідності до частини першої статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування.

Разом з тим, статтею 30 ЦПК України передбачені категорії справ, для яких встановлено виключну підсудність.

За правилом частини першої статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 41, 42 постанови від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» надав судам роз`яснення, де зазначив, що перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключну підсудність встановлено для позовів, які виникають щодо нерухомого майна (частина перша статті 30 ЦПК України). Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

З позовної заяви убачається, що предметом спору у справі, що переглядається, є стягнення суми авансу за умовами недійсного (нікчемного) попереднього договору купівлі-продажу квартири, тобто позов виник щодо нерухомого майна, а саме, квартири АДРЕСА_1 .

Таким чином, виходячи з того, що спір виник з приводу нерухомого майна, для якого цивільним процесуальним законом встановлено виключну підсудність, колегія суддів доходить висновку, що вказані у позовній заяві вимоги підлягали розгляду відповідно до положень статті 30 ЦПК України, тобто за місцезнаходженням нерухомого майна.

З огляду на те, що спір у даній справі стосується нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , що за адміністративно-територіальним поділом відноситься до Інгульського (раніше Ленінського) району м. Миколаєва, колегія суддів вважає, що справа підлягала розгляду Ленінським районним судом м. Миколаєва, а не Доманівським районним судом Миколаївської області за місцем реєстрації відповідача.

Отже, місцевий суд правильно застосував правила виключної підсудності до спору, який виник з приводу нерухомого майна, внаслідок чого дійшов вірного висновку про підсудність справи Ленінському районному суду м. Миколаєва.

Не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови у задоволенні позову те, що позивачем при пред`явленні позову не було сплачено судовий збір, оскільки після відкриття провадження у даній справі позивачем судовий збір було сплачено самостійно в розмірі 1 331 грн. 30 коп. (а.с.27). При цьому, ці обставини, на думку колегії суддів, не свідчать про наявність підстав за ст. 36 ЦПК України для відводу судді та скасування рішення суду.

Посилання в апеляційній скарзі на неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи та неможливість подання відзиву на позовну заяву не заслуговують на увагу.

Так, з матеріалів справи убачається, що 30 березня 2021 року було відкрито провадження у даній справі. 27 травня 2021 року ОСОБА_3 була ознайомлення з матеріалами справи, зробила фотокопії, отримала позовну заяву (а.с.30).

Справа призначалась судом неодноразово на 18 червня 2021 року, 14 вересня 2021 року та на 25 жовтня 2021 року. На усі судові засідання представником відповідача ОСОБА_4 направлялись заяви про відкладення судових засідань з різних причин. Лише 19 листопада 2021 року представник відповідача ознайомилася з матеріалами справи.

При цьому в матеріалах даної справи відсутні дані про те, що відповідач загубила отримані в суді копії документів та її представник не мав можливості протягом розгляду справи, з вини суду, ознайомитися з матеріалами справи.

Отже, з огляду на тривалість розгляду справу, на думку колегії суддів, у відповідача та його представника було достатньо часу для підготовки відзиву на позовну заяву, а також можливості для подання заяв, клопотань та доказів, що пов`язані з розглядом справи.

Інші доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, оскільки не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та на законність оскарженого судового рішення не впливають.

Оскільки суд ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана її представником адвокатом Долговою Людмилою Валеріївною, залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів лише у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 18 січня 2022 року.