ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/390/22 Доповідач - Гірський Б.О.
Категорія - 331500000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Гірський Б.О.

Суддів - Бершадська Г. В., Хома М. В.,

за участю секретаря - Панькевич Т.І.

представників учасників справи

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/21705/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 січня 2022 року, ухваленого суддею Братасюком В.М., в справі за заявою ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої дитини, заінтересовані особи ОСОБА_1 , служба у справах дітей управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про видачу обмежувального припису, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаною заявою, посилаючись на те, що після розірвання шлюбу її колишній чоловік ОСОБА_1 систематично проявляє стосовно неї та спільної дитини безпідставну агресію, цькує, погрожує фізичною розправою, психологічно тисне; виражається на їхню адресу нецензурною лайкою; вживає алкогольні напої та веде аморальний спосіб життя, внаслідок чого між ними виникають численні сварки, що породжують як психологічне, так і фізичне домашнє насильство як стосовно неї, так і стосовно сина, який боїться батька та не бажає зустрічей з ним.

В обґрунтування заяви зазначила, що вона неодноразово подавала повідомлення в поліцію про вчинення її колишнім чоловіком насильства в сім`ї, а 21.11.2021 року інспектором СПДН ВППП ГУНП України в Тернопільській області складено терміновий заборонний припис стосовно ОСОБА_1 , який він порушив.

У зв`язку із наведеним просила суд видати обмежувальний припис щодо ОСОБА_1 , яким заборонити йому протягом шести місяців: наближатися ближче ніж на 100 метрів до місця фактичного проживання та місць частого відвідування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати їх, переслідувати та в будь-який спосіб спілкуватися з ними; вести листування, телефонні переговори (в тому числі надсилати смс - повідомлення) з нею та їх сином, або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 січня 2022 року заяву ОСОБА_2 задоволено частково.

Видано обмежувальний припис ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким на строк три місяці, заборонено наближатися ближче ніж на 50 метрів до місця фактичного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 ; наближатися ближче ніж на 50 метрів до місць частого відвідування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за наступними адресами: АДРЕСА_2 (приміщення навчального закладу Тернопільська загальноосвітня школа №23); АДРЕСА_7 (приміщення «Змішані бойові мистецтва»); АДРЕСА_6 (приміщення тренажерного залу «Коруна»); вести листування, телефонні переговори (в тому числі надсилати смс - повідомлення) з ОСОБА_2 та дитиною ОСОБА_3 , або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

У задоволенні решти заявлених вимог відмовлено.

Судові витрати віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_2 провокує його на конфлікти, забороняє спілкуватись з сином, чинить йому перешкоди у вихованні дитини та зустрічах з сином, чим порушує права ОСОБА_1 як батька.

Жодного фізичного чи психологічного насилля по відношенню до заявниці та їх спільної дитини він не вчиняв, а додані ОСОБА_2 смс-повідомлення взагалі не можуть братись до уваги судом, так як з них не вбачається ким вони написані, кому адресуються, в якій соцмережі та тому подібне.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають установлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження в майбутньому домашнього насильства в будь-якому його прояві, чого не було зроблено судом першої інстанції.

Нанесення тілесних ушкоджень чи нанесення якихось інших ушкоджень здоров`ю, а також психологічних травм ні заявниці ні дитині ОСОБА_1 судом не встановлено та заявницею не підтверджено.

Звертає увагу на те, що питання участі у вихованні дитини батьком та їх спілкування вже були предметом розгляду органу опіки та піклування. Також в судовому порядку вирішувалось питання щодо спілкування бабусі (матері ОСОБА_1 ) з внуком ( ОСОБА_3 ).

Крім того, ОСОБА_1 подано позов про участь батька у вихованні дитини.

Вказує, що рішення суду першої інстанції базується лише на припущеннях заявниці, підстав для застосування щодо нього обмежувального припису немає, тому вважає, що судове рішення підлягає скасуванню.

Відзиву на апеляційну скаргу, у визначений судом строк, не подано.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Парубій І.М. апеляційну скаргу в її межах підтримав, посилаючись, на доводи викладені в ній.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Онищук М.Б. проти доводів апеляційної скарги заперечила, вважає рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників цивільного процесу, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 24.09.2014 року розірвано.

Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , про що зроблено актовий запис №678.

ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_3 , фактично проживають по АДРЕСА_3 .

ОСОБА_1 зареєстрований та проживає по АДРЕСА_4 , що стерджується довідкою ПП «Перспектива» №26 від 06.03.2017 року.

14.07.2014 року матір ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 (онуку) 1/3 частку у праві власності квартири АДРЕСА_5 .

21.11.2021 року за адресою: АДРЕСА_3 виник конфлікт між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в ході якого останній висловлювався нецензурною лайкою, ображав заявницю, погрожував фізичною розправою, спричиняв моральний психологічний тиск, внаслідок чого стосовно ОСОБА_1 інспектором СПДН ВППП ГУНП України в Тернопільській області Гончуком А.О. складено терміновий заборонний припис (а.с.16).

З талона-повідомлення єдиного обліку №47791 вбачається, що 22.11.2021 року від ОСОБА_2 надійшло повідомлення про те, що колишній чоловік ОСОБА_1 в телефонному режимі вчиняє психологічне насильство відносно неї чим порушує заборонний припис. При обстеженні прибудинкової території виявлений ОСОБА_1 , який факт порушення вимоги заборонного припису заперечив, від написання пояснень відмовився (а.с.23).

Крім того, судом встановлено, що на розгляді Тернопільського міськрайонного суду перебуває справа № 607/22557/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей управління сімї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про усунення перешкод у вихованні дитини.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів - осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до пунктів 3, 6, 7, 8, 14, 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі.

Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи).

У постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 369/7782/19 зроблено висновок, що відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18.

Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Виходячи з аналізу зазначених норм закону, а також встановивши, що докази, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог, не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_1 фізичного чи психологічного насильства стосовно ОСОБА_2 та їх сина, у розумінні норм Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення фізичного чи психологічного насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цих осіб, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність конфлікту та особистих неприязних стосунків між сторонами, наявність спору між колишнім подружжям щодо способу участі батька у вихованні дитини, тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

Звертаючись до суду із вказаною заявою, ОСОБА_2 не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_1 систематичного домашнього насильства стосовно неї та дитини у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також нею не доведено продовження настання ризиків вчинення насильства у майбутньому, при розгляді цієї справи таких доказів не здобуто.

Сам по собі одиничний факт звернення заявника до органів поліції не підтверджує факт вчинення ОСОБА_1 насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Аналогічні правові висновки у справах з подібними правовідносинами були висловлені Верховним Судом у постановах від 08 квітня 2020 року у справі № 336/5627/19, від 26 травня 2021 року у справі № 712/5977/20.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що з наданих заявником скріншотів мобільного додатку "Viber" неможливо встановити, що переписка відбувалася саме між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (з їх мобільних телефонів), тому такі до уваги судом апеляційної інстанції не беруться. Щодо допитаних в суді першої інстанції свідків, то як встановлено в суді апеляційної інстанції, вони є друзями заявниці, пояснення давали зі слів останньої, безпосередніми свідками подій не були і відповідно їх свідчення не можуть бути доказами вчинення ОСОБА_1 систематичного домашнього насильства.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що не ґрунтується на вимогах закону, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків суду встановленим обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 січня 2022 року у - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої дитини, заінтересовані особи ОСОБА_1 , служба у справах дітей управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про видачу обмежувального припису - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 травня 2022 року.

Головуючий Гірський Б.О.

Судді: Хома М.В.

Бершадська Г.В.