ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 січня 2022 року

м.Харків

справа № 629/2270/21

провадження № 22-ц/818/1791/22

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Бурлака І.В., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Страхова компанія «Мега-Гарант»,

третя особа - ОСОБА_2

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант», третя особа: ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 28 вересня 2021 року, постановлене під головуванням судді Попова О.Г. в залі суду в місті Лозова Харківської області (повний текст судового рішення складено 01 жовтня 2021 року), -

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант», третя особа: ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, у розмірі 18 892 грн.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 28 вересня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант" на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 18 892 грн., а також судові витрати у розмірі 4 000 грн., пов`язані з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги. Стягнуто з Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант" на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство «Страхова компанія «Мега-Гарант» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що виплата страхового відшкодування проводиться лише після набрання вироком суду законної сили. При цьому Акціонерне товариство «Страхова компанія «Мега-Гарант» не відмовляв у здійсненні страхового відшкодування, а лише призупинив строк виплати до моменту отримання остаточного документу, який встановлює вину особи у ДТП, яка сталася 28.06.2020 року. Відповідач вважає, що висновок суду першої інстанції про задоволення позову є передчасним.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Стефківський Володимир Іванович надав відзив на апеляційну скаргу, просив відхилити апеляційну скаргу відповідача, а рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 28 вересня 2021 року - залишити без змін; вирішити питання розподілу судових витрат за розгляд справи в суді апеляційної інстанції. Зазначає, що відсутність вироку, що набрав законної сили у кримінальному провадженні, не є підставою, що унеможливлює вирішення спору між сторонами щодо страхових виплат, оскільки шкода, спричинена транспортним засобом в результаті ДТП, відшкодовується незалежно від наявності чи відсутності в діях водія вини.

Представником ОСОБА_1 - адвокатом Стефківським Володимиром Івановичем надано також до відзиву детальний розрахунок робіт (наданих послуг), виконаних для надання правничої допомоги. Зазначено, що вартість наданих адвокатом послуг при підготовці та наданні відзиву на апеляційну скаргу у справі за вищевказаним позовом складає 3 000 грн.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем безпідставно зупинено розгляд страхової справи за заявою позивача про виплату страхового відшкодування; оскільки шкода, завдана внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від наявності вини завдавача шкоди. Таким чином, наявні підстави для стягнення з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» суми страхового відшкодування у відповідності до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 28 червня 2020 року по вул. Центральній в с. Садове, Лозівського району Харківської області, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Lifan 520 GХ» р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння. Внаслідок даної ДТП, пасажир автомобіля «Lifan 520 GХ», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходився на задньому пасажирському сидінні, помер на місці події (а.с.9-11).

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 12-17/162-ЛЗ/20 від 23.07.2020 року, причиною смерті ОСОБА_3 стала несумісна з життям тупа травма голови, яка утворилась в умовах дорожньо-транспортної пригоди та знаходиться в причинному зв`язку з настанням смерті.

Згідно висновку судової автотехнічної експертизи №7/1090СЕ-20 від 24.07.2020 року, у даній дорожній обстановці в діях водія автомобіля «Lifan 520 GХ», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 вбачаються невідповідності вимогам п. 12.1 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку з подією та її наслідками.

Вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30 вересня 2020 року ОСОБА_2 визнано винним у ДТП (а.с.9-10).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , який є власником автомобіля марки «Lifan 520 GХ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована АТ «СК «Мега-Гарант» (поліс № 157622582) (а.с.18).

Позивач ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 , який загинув на місці ДТП 28 червня 2020 року (а.с.14).

06 серпня 2020 року в АТ "СК "Мега-Гарант" представником ОСОБА_1 - адвокатом Мелех Дмитром Орестовичем було направлено повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду з відповідними додатками, в тому числі заявою від 06.08.2020 року на виплату страхового відшкодування в сумі 18 892 грн., пов`язаного із моральною шкодою (а.с.8)..

Відповідно до листа АТ "СК "Мега-Гарант" від 01.03.2021 року, розгляд страхової справи зупинений в зв`язку з тим, що дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої потерпілому була заподіяна шкода, розглядається у відповідному кримінальному провадженні (а.с.16).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що він має право на одержання грошової компенсації за спричинену шкоду. З урахуванням того, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , який визнаний винним у ДТП, застрахована АТ "СК "Мега-Гарант", - позивач вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача на його користь суму страхового відшкодування у розмірі 18 892 грн., як грошову компенсацію за заподіяну моральну шкоду внаслідок смерті батька. Крім того, позивач просив суд стягнути судові витрати у розмірі 4 000 грн., пов`язані з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу, при русі транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Статтею 1187 ЦК України передбачено об`єктивну (безвинну) цивільно-правову відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка завдана внаслідок його експлуатації третій особі.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

У статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно із статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У відповідності до положень ст. 22, 27 цього Закону, уразі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим).

Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

За змістом ст. ст. 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідне рішення страховик (МТСБУ) зобов`язаний прийняти протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування.

Підстави відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) визначені ст. 37 вказаного Закону, їх перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідно до листа АТ "СК "Мега-Гарант" від 01.03.2021 року, розгляд страхової справи зупинений в зв`язку з тим, що дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої потерпілому була заподіяна шкода, розглядається у відповідному кримінальному провадженні (а.с.16).

У відзиві на позовну заяву АТ "СК "Мега-Гарант" зазначило, що вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30 вересня 2020 року у справі №629/3629/20, яким ОСОБА_2 визнано винним у ДТП, не набув законної сили. Наразі справа №629/3629/20 перебуває на розгляді в суді апеляційної інстанції. АТ "СК "Мега-Гарант" вважає, що прийняття страховиком рішення про виплату страхового відшкодування неможливе до набуття вироку законної сили у кримінальному провадженні.

Разом з тим згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК Цивільного кодексу України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 Цивільного кодексу України, пункт 1 частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України).

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено Цивільним кодексом України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 Цивільного кодексу України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини.

Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).

З матеріалів справи убачається, що шкода, пов`язана із смертю ОСОБА_3 була заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, а тому ненабрання вироком суду законної сили відносно особи, яка керувала транспортним засобом, не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду.

Оскільки відповідачем не доведено тих обставин, що потерпілий передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком, і в матеріалах справи немає жодних відомостей про те, що керував вищевказаним автомобілем не ОСОБА_2 , - наявні підстави для стягнення зі страхової компанії страхового відшкодування на користь позивача.

Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 червня 2020 року (справа № 345/3335/17).

Наявність або відсутність у діях заподіювача шкоди складу кримінального правопорушення не є підставою для відмови або затримки у відшкодуванні шкоди, завданої внаслідок смерті потерпілого.

Доводи апелянта щодо відсутності вироку суду, який набрав законної сили, тому вимоги позивача є передчасними, - спростовуються вимогами закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи; оскільки дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої загинув ОСОБА_3 (батько позивача), трапилась за участю вищевказаного автомобіля, який є забезпеченим транспортним засобом, згідно з полісом № 157622582 (а.с.18), то позивач має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, як син, в розмірі, передбаченому пунктом 27.3 статті 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Крім того розмір страхового відшкодування Акціонерне товариство «Страхова компанія «Мега-Гарант» не оспорює.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Представником ОСОБА_1 - адвокатом Стефківським Володимиром Івановичем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він, в тому числі, просив суд стягнути з відповідача на користь позивача вартість наданих адвокатом послуг при підготовці та наданні відзиву на апеляційну скаргу у розмірі 3000 грн.

Відповідно до статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави).

Статтею 137 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Витрати на правничу допомогу адвоката можуть включати в себе гонорар адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в пункті 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015, пункті 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі « Лавентс проти Латвії» зазначено , що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених позивачем витрат по оплаті правової допомоги надано копію Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги, укладений 31.07.2020 року між Адвокатським об`єднанням «Автопоміч» в особі керуючого партнера Мелех Д.О. та ОСОБА_1 (а.с. 23); копію Додатку № 2 до Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 19.03.2021 року (а.с. 25); копію ордеру серії ВС № 1111579 від 30.11.2021 року; копію детального розрахунку робіт (наданих послуг) виконаних для надання правничої (правової) допомоги від 30.11.2021 року, відповідно до якого вартість наданих послуг шляхом підготовки та подання відзиву на апеляційну скаргу становить 3 000 грн.

Підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, обсяг послуг щодо представництва інтересів позивача у суді апеляційної інстанції надавався клієнту в обмежуваному форматі, оскільки справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а тому заявлені витрати у розмірі 3 000 грн. не відповідають критерію їх реальності, розумності їхнього розміру. Стягнення витрат у заявленому розмірі становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу таких витрат.

Враховуючи, складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, час, затрачений на надання таких послуг, а також враховуючи критерій розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що розмір витрат на правову допомогу при розгляді справи має бути стягнений у розмірі 1 500 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» - залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 28 вересня 2021 року - залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу, понесені позивачем при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 1 500 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: І.В. Бурлака

О.Ю. Тичкова