Постанова

Іменем України

18 травня 2022 року

м. Київ

справа № 754/14543/18

провадження № 61-21216св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Державна казначейська служба України, прокуратура м. Києва,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 липня 2020 року у складі судді Клочко І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Борисової О. В., Ратнікової В. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, прокуратури м. Києва про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури.

Позовна заява мотивована тим, що наказом голови Державної податкової адміністрації у м. Києві від 28 лютого 2008 року № 158-0 він був призначений на посаду начальника слідчого відділення податкової міліції Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва.

31 травня 2008 року слідчим відділом Прокуратури міста Києва щодо нього порушено кримінальну справу № 50-4994 та затримано в порядку статті 115 КПК України.

Позивач зазначав, що 02 червня 2008 року йому було пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 364 КК України, та цього ж дня продовжено термін затримання до 10 днів.

Надалі постановою старшого слідчого Прокуратури міста Києва від 02 червня 2008 року, що санкціонована заступником прокурора міста Києва, його було відсторонено від посади начальника слідчого відділення податкової міліції Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва.

10 червня 2008 року, а також повторно 18 червня 2008 року щодо нього обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, який по момент подання позову не скасовано.

17 червня 2008 року його було звільнено з податкової міліції у відставку (за віком).

Посилався на те, що 19 січня 2011 року кримінальна справа, порушена щодо нього, направлена до Шевченківського районного суду м. Києва, де розглядалась майже три роки.

09 грудня 2014 року слідчим слідчого відділу Прокуратури міста Києва винесено постанову про закриття кримінального провадження в зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримання.

Вважав, що внаслідок безпідставного перебування під слідством протягом 6 років 6 місяців і 10 днів йому завдано моральної шкоди, яка полягала у душевних та фізичних стражданнях, руйнуванні життєвих планів та соціальних зв`язків, тривалому відриві від сім`ї, погіршенні відносин з оточуючими, що вплинуло на його психологічний стан та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд відшкодувати йому за рахунок державного бюджету України моральну шкоду, завдану незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку грошових коштів у розмірі 3 132 000 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Відшкодовано ОСОБА_1 за рахунок Державного бюджету України моральну шкоду, завдану незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури у розмірі 900 000 грн.

Зобов`язано Державну казначейську службу України списати у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 900 000 грн.

Рішення районного суду мотивовано тим, що факт перебування позивача під слідством та судом очевидно завдав позивачу моральної шкоди внаслідок психічного впливу пред`явленням обвинувачення, позбавлення можливостей в повній мірі реалізації ним своїх звичок і бажань, що призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків та вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, пошук можливих способів захисту своїх порушених прав, інших негативних наслідків морального характеру, зниження репутації. Сам по собі такий факт є травмуючим для будь-якої людини, яка зазнала незаконних дій правоохоронних органів та суду.

Суд першої інстанції вважав, що виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 900 000 грн моральної шкоди.

Районний суд не взяв до уваги висновок експерта № 9427 від 20 грудня 2019 року, оскільки він грунтується на припущеннях.

Подану прокуратурою міста Києва постанову від 08 лютого 2019 року, якою скасовано постанову слідчого від 09 грудня 2014 року про закриття кримінального провадження № 0001027, суд не прийняв до уваги як доказ, оскільки вказаний документ подано з порушенням частини дев`ятої статті 83 ЦПК України.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної та касаційної інстанції інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року апеляційні скарги Державної казначейської служби України, прокуратури м. Києва задоволено.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 липня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року апеляційні скарги Державної казначейської служби України, прокуратури м. Києва задоволено частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 липня 2020 року змінено, виклавши другий та третій абзаци резолютивної частини рішення суду першої інстанції у наступній редакції:

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 600 000 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 липня 2020 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що внаслідок незаконного проведення в ході кримінального провадження заходів досудового розслідування без правової підстави, зокрема, затримання позивача у період з 31 травня до 10 червня 2008 року, відсторонення його від роботи із обранням 10 червня 2008 року запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, накладення арешту на майно і пред`явлення обвинувачення (обвинувального висновку від 19 січня 2011 року) у зв`язку з притягнення до кримінальної відповідальності, ОСОБА_1 зазнав моральних переживань, а відтак обґрунтованим є висновок районного суду про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність збільшення гарантованого законом мінімуму компенсації моральної шкоди до 600 000 грн.

При цьому суд врахував, що відповідно до наказу № 432-о від 17 червня 2008 року позивач був звільнений з посади начальника слідчого відділення податкової міліції ДПІ у Печерському районі м. Києва у відставку за пунктом 65 пп. «а» (за віком) відповідно до поданого ним рапорту.

Апеляційний суд не взяв до уваги доводи позивача про його лікування та перебування під наглядом лікарів, оскільки об`єктивних доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку отримання вищевказаних захворювань внаслідок притягнення його до кримінальної відповідальності до суду не надано і судом таких не встановлено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга Державної казначейської служби України мотивована тим, що постанова апеляційного суду не містить обґрунтування визначеного ним розміру моральної шкоди, що свідчить про порушення судом норм матеріального права. При цьому вважає, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не є адекватним завданій шкоді, не випливає з обставин справи, не підтверджений доказами та є завищеним.

Отже, на думку заявника, судом неправомірно збільшено гарантований законом мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, оскільки за термін перебування позивача під слідством і судом 78 місяців і 9 днів розмір компенсації становить 369 765 грн.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень Державна казначейська служба України вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16 (провадження № 10293св18), від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18) та від 12 лютого 2020 року у справі № 295/692/17 (провадження № 61-7534св18), що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу учасник справи не подав.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У грудні 2021 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У лютому 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2022 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

31 травня 2008 року постановою старшого слідчого відділу Прокуратури м. Києва порушено кримінальну справу щодо начальника слідчого відділення податкової міліції Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 368 КК України (том 1, а. с. 22).

12 вересня 2008 року постановою старшого слідчого відділу Прокуратури м. Києва притягнуто ОСОБА_1 як обвинуваченого і пред`явлено йому обвинувачення у злочині, передбаченому частиною другою статті 368 КК України (том 1, а. с. 24-27).

Постановою заступника прокурора м. Києва від 02 червня 2008 року відсторонено ОСОБА_1 від посади начальника слідчого відділення податкової міліції Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва (том 1, а. с. 28).

02 червня 2008 року заступником прокурора м. Києві винесено постанову про проведення обшуку у службовому кабінеті № 314 начальника слідчого відділення податкової міліції Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва, з метою вилучення речей та цінностей, здобуті злочинним шляхом, а також інших предметів і документів, які мають значення для встановлення істини у справі (том 1, а. с. 36), а згідно з протоколом від 03 червня 2008 року проведено обшук (том 1, а. с. 37-38).

03 червня 2008 року Прокуратурою міста Києва винесено постанову про обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту щодо обвинуваченого ОСОБА_1 (том 1, а. с. 39-40).

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 03 червня 2008 року продовжено на 10 діб затримання обвинуваченого ОСОБА_1 (том 1, а. с. 41-42).

Наказом заступника начальника управління - начальником відділу проходження служби податковою міліцією управління персоналу Головного Управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 17 червня 2008 року ОСОБА_1 було звільнено з податкової міліції у відставку (за віком) (том 1, а. с. 30).

12 вересня 2008 року старшим слідчим відділу прокуратури м. Києва винесено постанову про закриття кримінального провадження в частині обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_1 , за кваліфікуючою ознакою частини другої статті 368 КК України (том 1, а. с. 52).

03 червня 2009 року прокурором слідчого відділу прокуратури м. Києва винесено постанову про скасування постанови старшого слідчого відділу прокуратури м. Києва від 12 вересня 2008 року про закриття кримінальної справи в частині пред`явленого ОСОБА_1 обвинувачення, а саме закриття кримінальної справи в частині кваліфікуючої ознаки частини другої статті 368 КК України - одержання хабара поєднаного з вимаганням хабара (том 1, а. с. 53).

19 січня 2011 року ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 368 КК України (том 1, а. с. 54-67)

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 грудня 2013 року кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною дугою статті 368 КК України повернуто на додаткове розслідування (том 1, а. с. 75-78).

09 грудня 2014 року слідчим в особливо важливих справах слідчого відділу Прокуратури м. Києва винесена постанова про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001027 від 22 серпня 2014 року, у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримання (а. с. 20-21).

Згідно з висновком експерта судової психологічної експертизи від 20 грудня 2019 року № 9427, складеного експертом Незалежного інституту судових експертиз Н. В. Алікіною , ОСОБА_1 незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури (безпідставне перебування під слідством та судом 6 років 6 місяців 10 днів - з 31 травня 2008 року до 14 грудня 2014 року) завдано страждань (заподіяно моральну шкоду). Орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання (моральну шкоду) може становити 780 мінімальних заробітних плат (том 1, а. с. 211-243).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга Державної казначейської служби України задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення районного суду, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та судове рішення суду апеляційної інстанції відповідають установленим принципам і завданням цивільного судочинства, а також вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, відтак, скасуванню не підлягають.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (пункт 64, заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно із частиною шостою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що підставою для звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 вважав безпідставне перебування його під слідством протягом 6 років 6 місяців і 10 днів, у результаті чого йому завдано моральної шкоди.

Частково задовольняючи позовні вимоги, районний суд, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, вважав, що позивачем доведено завдання йому моральної шкоди, що є підставою для її відшкодування.

Колегія суддів погоджується з визначеним апеляційним судом розміром відшкодування моральної шкоди позивачеві з огляду на таке.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 судам роз`яснено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом у період часу з 31 травня 2008 року до 09 грудня 2014 року, що становить 6 років 6 місяців 9 днів).

Районний суд, з висновками якого погодився апеляційний суд, вважали за можливе збільшити розмір відшкодування моральної шкоди відносно гарантованого державою мінімального розміру відшкодування моральної шкоди, який обчислюється виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Оскільки мінімальний розмір заробітної плати з 01 січня 2020 року встановлено у розмірі 4 723 грн, відтак, гарантований державою мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , становить 369 765 грн. Враховуючи інтенсивність та глибину сприйняття всіх психотравмуючих факторів, що супроводжували неправосудне переслідування ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції збільшив розмір відшкодування моральної шкоди до 600 000 грн.

Визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Висновки суду апеляційної інстанції про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди у розмірі, що перевищує гарантований державою мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, є правильними, оскільки апеляційним судом враховано ступінь та глибину душевних страждань позивача, істотність вимушених змін у його житті та характер моральних страждань.

При цьому розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановленим положенням частини другої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Тобто, законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством мінімального розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Отже, цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить також від таких чинників, як характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зменшення престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному та повному розмірі.

Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18 ).

З огляду на зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що позивач незаконно перебував під слідством і судом, у зв`язку із чим йому завдано моральної шкоди, розмір якої апеляційним судом визначено з урахуванням його доведеності позивачем, заявлених ним вимог та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості.

Отже, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та ухвалюючи судове рішення про стягнення на його користь відшкодування у розмірі 600 000 грн, суд апеляційної інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із доведеності позовних вимог в частині наявності моральної шкоди, оскільки позивачем надано докази на підтвердження заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача.

Доводи заявника про відсутність у постанові апеляційного суду обґрунтування збільшення гарантованого державою мінімального розміру відшкодування моральної шкоди колегія суддів відхиляє, оскільки в оскаржуваній постанові апеляційний суд зазначив, що внаслідок затримання і тримання позивача під вартою (з 31 травня до 10 червня 2008 року), тривалого досудового розслідування та проведення оперативно-розшукових дій без доведення вини позивача у суді, у зв`язку з чим було закрито кримінальне провадження, позивачу завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням ступеня вимушених змін у життєвих стосунках, зусиллях, необхідних для відновлення попереднього стану.

Вказані обставини є підставою для відшкодування моральної шкоди за статтею 1167 ЦК України та нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», з урахуванням обставин справи, характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач.

Посилання заявника на застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16 (провадження № 10293св18), від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18) та від 12 лютого 2020 року у справі № 295/692/17 (провадження № 61-7534св18), колегія суддів відхиляє, оскільки у зазначених справах встановлені інші фактичні обставини, відмінні від цієї справи, що у свою чергу призводить до іншого матеріально-правового регулювання спірних відносин. Зокрема, у справах, на які посилається заявник, судами не встановлено підстав для збільшення гарантованого державою мінімального розміру відшкодування моральної шкоди.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону та узгоджуються з нормами права, які судом правильно застосовані, а посилання касаційної скарги на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, є безпідставним та спростовується матеріалами справи.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 липня 2020 року, у незміненій після апеляційного перегляду часині, та постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк