ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2814/22 Справа № 195/1993/21 Суддя у 1-й інстанції - Омеко М.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

при секретарі Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Факторінгс» на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Факторінгс», про усунення перешкод в користуванні власністю,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить зобов`язати відповідача подати реєстратору Державного реєстру обтяжень рухомого майна Державному підприємству «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України відповідну заяву про припинення обтяження і виключення з цього реєстру запису про обтяження заставою щодо належного йому на праві власності легкового автомобіля марки ВАЗ 211140-110-01, 2005 року випуску, заводський номер кузову НОМЕР_1 , номер державної реєстрації: НОМЕР_2 сіро зеленого кольору; Зобов`язати Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України зареєструвати відомості про припинення обтяження: об`єкт обтяження: легковий автомобіль марки ВАЗ 211140-110-01, 2005 року випуску, заводський номер кузову НОМЕР_1 , номер державної реєстрації: НОМЕР_2 сіро зеленого кольору (а.с. 1-3).

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що 15.05.2006р. між ним та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 14/2006/0160/Фка, відповідно до якого Банк надав йому кредит у сумі 9 600,00 доларів США на придбання автотранспортного засобу марки ВАЗ 211140-110-01, 2005 року випуску, заводський номер кузову НОМЕР_1 , строком до 13.05.2011 року.

В якості забезпечення виконання зобов`язань щодо погашення кредиту, він 15.05.2006р. уклав з Банком договір застави, предметом якого є автомобіль марки ВАЗ 211140-110-01, 2005 року випуску, заводський номер кузову НОМЕР_1 , номер державної реєстрації: НОМЕР_2 .

30.08.2011р. на підставі договору застави № 14/2006/0160/Фка в державному реєстрі обтяжень рухомого майна було зареєестровано обтяження № 11549622. Об`єктом обтяження є автомобіль марки ВАЗ 211140-110-01, 2005 року випуску, заводський номер кузову НОМЕР_1 , номер державної реєстрації: НОМЕР_2 . Обтяження було зареєстровано після закінчення дії кредитного договору.

З 07.07.2009 року, позивач припинив здійснювати погашення по кредиту, в зв`язку з складним фінансовим становищем, на підставі чого у нього перед Банком виникла заборгованість за кредитом.

21.07.2015 Банк звернувся з позовом до суду про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 11.08.2015 р. у справі № 195/993/15-ц № 2/195/1169/15 у задоволенні позовних вимог Банка було відмовлено, оскільки Банком без поважних причин пропущений строк позовної давності щодо захисту порушених прав та інтересів.

08.05.2020р. між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Факторінгс» укладено договір про відступлення прав вимоги № GL3N315356. Позивачу про це ніяким чином не повідомлялось. Первісний кредитор відступив права вимоги на користь ТОВ «ФК «Факторінгс». На основі договору № GL3N315356 про відступлення прав вимоги від 08.05.2020р., ТОВ «ФК «Факторінгс» внесло зміни, не маючи на це права, так як була пропущена позовна давність, до державного реєстру обтяжень рухомого майна. На основі внесених змін ТОВ «ФК «Факторінгс» набуло право обтяжувача на об`єкт обтяження, яким є автомобіль марки ВАЗ 211140-110-01, 2005 року випуску, заводський номер кузову НОМЕР_1 , номер державної реєстрації: НОМЕР_2 .

Позивач вважає, що обмеження в розпорядженні його власністю, а саме транспортним засобом, порушує його законні права та інтереси, які закріпленні Конституцією України, у звязку з чим звернувся до суду з вказаними позовними вимогами.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2021 рокупозовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Факторінгс», про усунення перешкод в користуванні власністюзадоволено.

Усунуто перешкоди в розпорядженні та користуванні майном, а саме:

Зобов`язано ТОВ "ФК "ФАКТОРІНГС" подати реєстратору Державного реєстру обтяжень рухомого майна Державному підприємству «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України відповідну заяву про припинення обтяження і виключення з цього реєстру запису про обтяження заставою щодо належного позивачу на праві власності легкового автомобіля марки ВАЗ 211140-110-01, 2005 року випуску, заводський номер кузову НОМЕР_1 , номер державної реєстрації: НОМЕР_2 сіро зеленого кольору.

Зобов`язано Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України зареєструвати відомості про припинення обтяження: об`єкт обтяження: легковий автомобіль марки ВАЗ 211140-110-01, 2005 року випуску, заводський номер кузову НОМЕР_1 , номер державної реєстрації: НОМЕР_2 сіро зеленого кольору.

Стягнуто з ТОВ "ФК "ФАКТОРІНГС" на користь держави судовий збір при подачі позовної заяви в загальній сумі 908,00 грн (а.с. 18-20).

Не погодившись з рішенням суду, ТОВ "ФК "ФАКТОРІНГС"звернулось з апеляційною скаргою (а.с. 42-48), в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, оскільки сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстав пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняє.

ОСОБА_1 скористався своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України та подав відзив на апеляційну скаргу ТОВ "ФК "ФАКТОРІНГС", в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін (а.с. 71-78, 85-92).

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 15.05.2006р. між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №14/2006/0160/Фка, відповідно до якого банк надав позивачу кредит у сумі 9 600,00 доларів США на придбання автотранспортного засобу марки ВАЗ 211140-110-01, 2005 року випуску, заводський номер кузову НОМЕР_1 , строком до 13.05.2011 року (а.с. 6-7).

В якості забезпечення виконання зобов`язань щодо погашення кредиту, позичальник 15.05.2006р. уклав з Банком договір застави, предметом якого є автомобіль марки ВАЗ 211140-110-01, 2005 року випуску, заводський номер кузову НОМЕР_1 , номер державної реєстрації: НОМЕР_2 (а.с. 8).

30.08.2011р. на підставі договору застави № 14/2006/0160/Фка в державному реєстрі обтяжень рухомого майна було зареєстровано обтяження № 11549622. Об`єктом обтяження є автомобіль марки ВАЗ 211140-110-01, 2005 року випуску, заводський номер кузову НОМЕР_1 , номер державної реєстрації: НОМЕР_2 (а.с. 4).

З 07.07.2009 року, позивач припинив здійснювати погашення по кредиту, в зв`язку з складним фінансовим становищем, на підставі чого у нього перед Банком виникла заборгованість за кредитом.

21.07.2015 Банк звернувся з позовом до суду про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 11.08.2015 р. у справі № 195/993/15-ц № 2/195/1169/15 у задоволенні позовних вимог Банка було відмовлено, оскільки Банком без поважних причин пропущений строк позовної давності щодо захисту порушених прав та інтересів (а.с. 9-12).

08.05.2020р. між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Факторінгс» укладено договір про відступлення прав вимоги № GL3N315356 (а.с. 29-31). Первісний кредитор відступив права вимоги на користь ТОВ «ФК «Факторінгс» в тому числі і щодо боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 14/2006/0160/Фка (а.с. 32-34).

06 липня 2020 року за вих. № 0607/23/241 ТОВ «ФК «Факторінгс» направиляло на адресу ОСОБА_1 вимогу/повідомлення щодо відступлення ПАТ «КБ «Надра» на користь ТОВ «ФК «Факторінгс» права вимоги за кредитним договором № 14/2006/0160/Фка, а також про необхідність погасити заборгованість у розмірі 489 266 грн (а.с. 35).

На основі договору № GL3N315356 про відступлення прав вимоги від 08.05.2020р., ТОВ «ФК «Факторінгс» внесло зміни до державного реєстру обтяжень рухомого майна. На основі внесених змін ТОВ «ФК «Факторінгс» набуло право обтяжувача на об`єкт обтяження, яким є автомобіль марки ВАЗ 211140-110-01, 2005 року випуску, заводський номер кузову НОМЕР_1 , номер державної реєстрації: НОМЕР_2 (а.с. 5).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що якщо суд застосував наслідки спливу позовної давності і відмовив у задоволенні вимог кредитора до боржника, що ґрунтуються на основному зобов`язанні, це означає, що і забезпечувальне зобов`язання цього кредитора залишається без примусового захисту, стає задавненим.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою.

Застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 1 Закону України «Про заставу» та стаття 572 ЦК України).

Інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін зобов`язання, насамперед інтересів кредитора, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання зобов`язання.

Відповідно до частини першої та другої статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Підстави припинення застави визначені у статті 28 Закону України «Про заставу» відповідно до якої застава припиняється: з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; в інших випадках припинення зобов`язань, установлених законом.

Право застави припиняється, зокрема, у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою (пункт 2 частина 1 статті 593 ЦК України).

За змістом частини першої стаття 589 ЦК України правовим наслідком невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, є виникнення у заставодержателя права звернення стягнення на предмет застави, заставодавцем якого відповідно до частини першої статті 583 ЦК України і частини другої статті 11 Закону України «Про заставу» може бути як сам боржник, так і третя особа (майновий поручитель).

Ураховуючи, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, у кредитора за договором залишається право вимоги до боржника, а боржник не звільняється від обов`язку розрахуватися з кредитором, відповідне право вимоги залишається навіть після спливу строку, встановленого договором для виконання зобов`язання, оскільки боржник може добровільно виконати зобов`язання (постанови Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17, від 05 липня 2017 року у справі № 6-1840цс16).

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17 та постановах Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 761/43075/18; від 11 вересня 2019 року у справі № 201/13602/16-ц; від 17 червня 2021 року у справі № 299/529/19; від 06 березня 2019 року у справі № 757/32377/15-ц; від 19 серпня 2019 року у справі № 264/298/17; від 28 квітня 2021 року у справі №755/19205/17 та від 21 жовтня 2020 року у справі № 501/2072/16-ц.

Із урахуванням того, що зобов`язання, які виникли у позивача на підставі кредитного договору №14/2006/0160/Фка від 15.05.2006р. та станом на час судового розгляду не виконані, заборгованість не погашена, а також, враховуючи вищевказані норми матеріального права та правові позиції Верховного суду, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв`язку зі спливом позовної давності не є підставою для припинення застави, а тому вказана обставина не може бути підставою для задоволення вимог про припинення державної реєстрації заборони на предмет застави, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимогОСОБА_1 з огляду на те, що кредитні зобов`язання сторін не припинилися, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Отже, аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, колегія суддів приходить до висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежа.

Враховуючи вищевказані норми матеріального права, а також обставини справи, колегія суддів вважає, що суд помилково дійшов висновку про те, що відмова у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв`язку зі спливом позовної давності є підставою для припинення обтяження на заставне майно.

Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, неправильно застосував норми матеріального права у зв`язку з чим прийшов до помилкових висновків, що є підставою для скасування рішення суду та відмовою у задоволенні позовних вимог.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції крім порушень норм матеріального права, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Факторінгс» задовольнити.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Факторінгс» про усунення перешкод в користуванні власністю відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий В.С.Городнича

Судді: О.В.Лаченкова

М.Ю.Петешенкова