Житомирський апеляційний суд
Справа №935/2274/19 Головуючий у 1-й інст. Пасічний Т. З.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Дяченко Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №935/2274/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» до ОСОБА_1 про стягнення боргу

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет»

на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 29 квітня 2021 року, яке ухвалене під головуванням судді Пасічного Т.З. у м.Коростишеві,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансово-Кредитний Супермаркет» (далі - товариство або кредитодавець) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі - позичальник). Просило станом на 05 листопада 2019 року стягнути з відповідача заборгованість в сумі 398 332,11 грн, яка складається із: тіла кредиту - 136 395,61 грн, процентів за користування кредитом - 43 650,04 грн, комісії - 185 333,33 грн, штрафних санкцій - 10 488,83 грн, інфляційних втрат - 15 709,02 грн., трьох процентів річних - 6 755,29 грн.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 28 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та товариством укладений договір №1699915 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 200 000 грн. для власних потреб за процентною ставкою 28% річних та щомісячною комісійною винагородою 4% від суми кредиту. Товариство зобов`язання виконало у повному обсязі та надало відповідачу кредит у порядку та розмірі, встановленому правочином, а позичальник свої зобов`язання за вказаним договором не виконує та своєчасно заборгованість не погашає, чим порушує права позикодавця, оскільки останній значною мірою позбавляється того, на що розраховував при укладенні договору.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 29 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що висновок суду першої інстанції про необхідність надання доказів надсилання відповідачу вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути фактом, з яким законодавець пов`язує можливість відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості, адже кредитний договір виконується шляхом здійснення окремих платежів. Вважає, що оскільки кредитна заборгованість виникла до моменту звернення до суду з позовом, то суд міг відмовити лише у стягненні заборгованості за частиною кредиту, що стягувалася достроково. Крім того, на момент ухвалення рішення строк кредитування за кредитним договором сплив в грудні 2020 року. Посилається на те, що здійснення боржником декількох платежів не є підставою для зупинення нарахування штрафних санкцій, якщо після цих платежів позичальник не повертається в графік погашення кредитних коштів, передбачений договором. Зазначає, що Закон України «Про споживче кредитування» не забороняє встановлювати в договорі споживчого кредитування комісію на користь позикодавця.

Від учасників справи відзиву на апеляційний скаргу не надходило. Відповідно до положень частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання, призначене на 18 травня 2022 року, учасники справи не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені.

Від представника відповідача надійшло клопотання про повторне відкладення розгляду справи у зв`язку із прийняттям участі у інших справах, які перебувають у провадженні іншого суду. В минуле судове засідання, яке призначалося на 16 лютого 2022 року, представник відповідача також не з`явився та просив відкласти розгляд справи з аналогічних підстав - зайнятість у судових засіданнях у інших справах іншого суду. Отже, минуле судове засідання не було проведено лише через неявку представника відповідача, який клопотав про відкладення розгляду на інший день, але у наступне судове засідання останній також не з`явився, знову надавши перевагу іншим справам. Представники сторін повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання процесуальними правами недопустимо. Аналогічна причина неявки представника відповідача у дане судове засідання є неповажною. Чергове клопотання про відкладення розгляду справи не може бути задоволено, а судове засідання не підлягає відкладенню. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. Окрім того, за положеннями частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не надав суду лист-претензію щодо дострокового повернення заборгованості за кредитом, а тому вимога про стягнення боргу до закінчення дії договору є безпідставною. Вимоги щодо стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат є похідними. Невідомий період, за який нараховуються вказані суми, відсутні індекси інфляції та періоди їх застосування. Строк виконання зобов`язання становить до 15 грудня 2020 року, а тому застосування до грошового зобов`язання, строк виконання якого не настав, відповідальності, передбаченої ст.625 ЦК України, є необґрунтованим. Сума заборгованості 398 332,12 грн. не підтверджується розрахунком та іншими доказами. Штрафні санкції нараховані безпідставно, оскільки здійснювалася сплата кредиту в певні періоди. Умови договору не містять даних про те, які послуги за комісію надаються позичальнику. Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором комісії за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредитування є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Колегія суддів не може повністю погодитися із висновком суду першої інстанції з таких мотивів.

За положеннями частини першої ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 28 грудня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» (кредитодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладений договір №1699915 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, за умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти в кредит у сумі 200 000 грн. до 15 грудня 2020 року, а ОСОБА_1 згідно з додатком №1 до договору, який є його невід`ємною частиною, зобов`язався своєчасно повертати кредит та сплачувати за користування кредитом фіксовану процентну ставку 28% річних від суми заборгованості (а.с.10-21).

Матеріали справи не містять доказів того, що вищевказаний договір вцілому або його окремі частини визнавалися недійсними.

Відповідно до змісту частини першої ст.526 ЦК України зобов`язання має виконувати належним чином відповідно до умов договору.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша ст.530 ЦК України).

Отже, умовами договору передбачено, що сторони погодили строк надання кредиту. Тобто, повернення кредиту згідно з додатком №1 мало відбуватися частинами (щомісячними платежами, що включає тіло кредиту, проценти за користування кредитом та щомісячну комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості) до 15 грудня 2020 року (строк кредитування).

На час звернення позивача до суду (17 грудня 2019 року) останній строк повернення кредиту ще не настав (15 грудня 2020 року). Аргументи апеляційної скарги про те, що на час ухвалення рішення у справі (29 квітня 2021 року) настав строк кредитування, не спростовують необхідності застосування до спірних правовідносин положень пункту 3.2.4 вищевказаного договору, якими сторони правочину врегулювали право кредитодавця на дострокове повернення кредиту (строк щомісячних платежів по яких на час звернення із позовом до суду ще не настав), оскільки правове значення має, чи настав строк кредитування на час звернення кредитора до суду, а не час ухвалення судом рішення, тобто чи постає питання про дострокове стягнення тіла (повернення кредиту).

У даному випадку позивач просить стягнути з позичальника непогашене прострочене станом на 05 листопада 2019 року тіло кредиту в сумі 43 863,57 грн. (строк повернення якого настав на час звернення товариства до суду) та строкове тіло в сумі 92 532,04 грн. (строк повернення якого на час звернення товариства до суду ще не настав), а всього 136 395,61 грн. тіла кредиту.

Водночас абзаци перший та третій пункту 3.2.4 вищевказаного договору передбачають, що кредитодавець має право вимагати від позичальника (незалежно від настання строку погашення кредиту) сплати у повному обсязі заборгованості за кредитом та/або процентів за користування ним та/або суми неустойки, передбачених цим договором, у випадках, коли позичальник затримує сплату частини кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць. Про необхідність дострокової сплати кредиту, процентів, неустойки з зазначених вище підстав кредитодавець зобов`язаний письмово попередити позичальника не менше ніж за 30 календарних днів до дня сплати. Повернення кредиту, процентів тощо здійснюється позичальником протягом тридцяти календарних днів із дати одержання повідомлення кредитодавця.

У випадку невиконання позичальником зобов`язань, визначених п.3.3 вищевказаного договору протягом більше тридцяти днів, пунктом 4.8 договору №1699915 передбачено, що кредитодавець має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав. При цьому термін повернення кредиту вважається таким, що настав, а кредит підлягає поверненню з моменту отримання позичальником відповідної письмової вимоги кредитодавця. Повернення кредиту здійснюється позичальником протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, матеріали справи не містять доказів того, що позивач письмово попереджав відповідача про необхідність дострокової сплати кредиту. Не додано таких доказів й до апеляційної скарги, а тому вимога про стягнення дострокового тіла кредиту в сумі 92 532,04 грн. безпідставна, оскільки кредитором не дотримано порядку для дострокового стягнення тіла кредиту, передбаченого п.п.3.3.4, 4.8 договору, а тому право на дострокове стягнення тіла на час звернення до суду у позивача не настало.

Разом із тим, суд першої інстанції безпідставно відмовив у частині стягнення непогашеного простроченого станом на 05 листопада 2019 року тіла кредиту в сумі 43 863,57 грн. (107 467,96 грн (сума тіла кредиту, що підлягала до сплати за період з 28 грудня 2017 року по 05 листопада 2019 року) - 63 604,39 грн. (сума, яка сплачена відповідачем на погашення тіла кредиту за вищевказаний період)), яке підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача.

Вище було зазначено, що кредит наданий під процентну ставку за користування кредитом на рівні 28% річних від суми заборгованості. За положеннями абзацу першого пункту 2.5 договору №1699915 проценти за користування кредитом нараховуються кредитодавцем на залишок заборгованості за позикою та погашається при надходження коштів на рахунок кредитодавця. Нарахування процентів здійснюється кредитодавцем щодня за методом «Факт/факт», виходячи із фактичної кількості днів у місяць та у році, за фактичний термін користування кредитом. При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день повернення кредиту.

У наданому позивачем розрахунку, заборгованість за процентами за користування кредитом розрахована, виходячи із заборгованості за тілом кредиту в сумі 136 395,61 грн. (200 000 грн. (сума наданого кредиту) - 63 604,39 грн. (сума сплаченого кредиту)) (а.с.4-5). Приймаючи до уваги вищевикладене щодо заборгованості за тілом кредиту, проценти за користування кредитом слід розрахувати із заборгованості у сумі 43 863,57 грн. Матеріали же справи не містять відомостей про рух коштів. Отже, надані суду дані, що містяться у розрахунку, недостатні для правильного простого математичного підрахунку процентів, які належали до сплати за користування кредитом за період із 28 грудня 2017 року по 05 листопада 2019 року, а тому проценти за користування кредитом у сумі 43 650,04 грн. із відповідача на користь позивача стягнуті бути не можуть, оскільки неможливо дійти беззаперечного висновку, що сплачені відповідачем проценти за користування кредитом у сумі 40 584,44 грн. за період із 28 грудня 2017 року по 05 листопада 2019 року недостатні для цього періоду за умовами договору.

Окрім процентів за користування кредитом, умови договору передбачають також сплату щомісячної комісійної винагороди. Так, абзац другий пункту 2.5 договору №1699915 передбачає, що за обслуговування кредитної заборгованості позичальник щомісячно сплачує комісійну винагороду у розмірі 4% від суми кредиту, зазначену у п.1.1 цього договору. Встановлена договором комісійна винагорода сплачується позичальником щомісячно у вищевказаному розмірі в період, встановлений у додатку №1 до цього договору, починаючи з 01 січня 2018 року, а у разі повного дострокового повернення кредиту - за фактичний період користування.

Отже, за умовами договору слід було, крім процентів, також сплачувати щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 4% від 200 000 грн, що становить 8 000 грн.

Закон України «Про споживче кредитування» прийнятий 15 листопада 2016 року та набрав чинності 10 червня 2017 року. На час укладення сторонами 28 грудня 2017 року договору №1699915 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, вже діяв Закон України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року). Оскільки грошові кошти в кредит надані для власних потреб, тобто потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, то на спірні правовідносини поширюються норми вищевказаного Закону, на що суд першої інстанції при розгляді питання щодо щомісячної комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості помилково уваги не звернув.

Реальна річна процентна ставка це загальні витрати за споживчим кредитом, виражені у процентах річних від загального розміру виданого кредиту, а загальні витрати за споживчим кредитом це витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб (ст.1 Закону України «Про споживче кредитування»).

За змістом положень абзаців першого та другого ст.2 Закону України «Про споживче кредитування», які діяли у такій редакції на час укладення договору від 28 грудня 2017 року №1699915, для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем.

Із змісту договору про надання кредиту від 28 грудня 2017 року №1699915 та додатку №1 до нього, який є невід`ємною частиною, вбачається, що сторони витрати на супутні послуги включили до загальних витрат за споживчим кредитом. Так, до загальних витрат за споживчим кредитом включена комісія кредитодавця, пов`язана з обслуговуванням кредиту (кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування тощо), а тому платежі за ці послуги підлягають сплаті ОСОБА_1 .

Відповідач не спростував факт надання йому позивачем послуг з обслуговування кредитної заборгованості. Навіть розрахунком заборгованості підтверджується обслуговування позивачем кредиту, зокрема, здійснення розрахунково-касових операцій при надходженні від відповідача коштів на часткове повернення тіла кредиту та сплату процентів за користування кредитом, при недостатності сум платежів для виконання зобов`язання додержання черговості зарахування коштів. Отож, послуги з обслуговування кредитної заборгованості позивачем відповідачу надавалися.

Крім того, обчислення реальної річної процентної ставки базувалося на припущенні, що договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, або його окремі частини залишаються дійсними упродовж погодженого строку кредитування. За чинним наразі законодавством умови кредитування щодо комісії за обслуговування кредитної заборгованості за споживчим кредитом не є нікчемними. Договір № 1699915 або його окрема частина щодо комісії за обслуговування кредитної заборгованості недійсними не визнані. Не заявлені відповідні вимоги й у цій справі.

Натомість суд першої інстанції, застосувавши до спірних правовідносин правову позицію Верховного Суду України про те, що встановлення кредитором комісії за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредитування є нікчемними і не потребують визнання недійсними, не звернув уваги на відмінність обставин у справах щодо дати укладення споживчого кредиту. У даній справі договір укладений після набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування», а у справі, що перебувала на розгляді Верховного Суду України, договір укладений до прийняття та набрання чинності вищевказаним Законом.

Із огляду на вищевикладене, із відповідача належить до стягнення на користь позивача комісія у сумі 185 333,33 грн. за період із 28 грудня 2017 року по 05 листопада 2019 року, а висновки суду першої інстанції з цього приводу не грунтуються на положеннях чинного законодавства.

Також пункт 4.9 договору №1699915 передбачає, що позичальник зобов`язується за повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або інших платежів за договором сплатити кредитодавцю штраф у розмірі - 200 грн. за перший прострочений платіж, та 500 грн. за кожний наступний прострочений постіль платіж.

Відповідач своєчасно у повному обсязі не сплачував щомісячний платіж. Так, упродовж із 28 грудня 2017 року до 05 листопада 2019 року жодного платежу у погашення щомісячної комісії внесено не було, а тому висновки суду першої інстанції, що не у всі місяці позивач допускав прострочення не відповідають дійсності, оскільки стосуються лише тіла кредиту та процентів на користування кредитом, а положення пункту 4.9 охоплює не лише ці складові частини щомісячного платежу, а й інші платежі за договором, що передбачає сплату й щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості, що також є підставою для застосування до спірних правовідносин положень п.4.9 договору №1699915 та нарахування штрафу за кожен конкретний випадок несплати щомісячної комісії, яка не сплачувалася поспіль.

Сукупна сума штрафів склала 10 488,83 грн. Ця сума нарахована за порушення зобов`язань ОСОБА_1 на підставі договору про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, не перевищує половини суми, одержаної споживачем за таким договором (100 000 грн.), а тому з відповідача на користь позивача належить до стягнення штраф у сукупній сумі 10 488,83 грн., оскільки зобов`язання слід виконувати належним чином.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі №758/1303/15-ц (пункт 26)).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга ст.625 ЦК України).

Проте, як неодноразово зауважувала Велика Палата Верховного Суду термін «користування чужими грошовими коштами» (ст.536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях: 1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Законодавство встановило наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (ст.625 ЦК України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року в справі №910/10156/17).

Після спливу строку надання кредиту (15 грудня 2020 року) право позивача нараховувати проценти за користування кредитом та щомісячну комісію припинилося. Права та інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» за період прострочення виконання грошового зобов`язання, тобто починаючи з 16 грудня 2020 року забезпечує частина друга ст.625 ЦК України, яка й регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12. Наразі від такої позиції не відступлено).

Всупереч положень чинного законодавства позивач нарахував інфляційні втрати в сумі 15 709,02 грн. та три проценти річних в сумі 6 755,29 грн. за період із 28 грудня 2017 року по 05 листопада 2019 року, тобто за період до прострочення виконання грошового зобов`язання (15 грудня 2020 року), а тому в задоволенні цих вимог слід відмовити в повному обсязі. До 15 грудня 2020 року не припинилося ще право позивача нараховувати проценти за користування кредитом та щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості.

Враховуючи, що за положеннями ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів апеляційного суду скасовує рішення суду першої інстанції на ухвалює нове про часткове задоволення позову. Стягує з відповідача на користь позивача станом на 05 листопада 2019 року кредитну заборгованість в сумі 239 685,73 грн, яка складається із: простроченого тіла - 43 863,57 грн, щомісячної комісії - 185 333,33 грн та штрафних санкцій - 10 488,83 грн. У стягненні решти тіла кредиту сумі 92 532,04 грн, процентів за користування кредитом в сумі 43 650,04 грн, інфляційних втрат в сумі 15 709,02 грн. та трьох процентів річних в сумі 6 755,29 грн, що у сукупності становить 158 646,39 грн. відмовляється за безпідставністю.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача пропорційно до задоволених вимог у сумі 8 987,88 грн. (239 685,73*100:398 332,11 = 60,17%; 60,17*14 937,48 :100).

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» задовольнити частково.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 29 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» (м.Київ, вул.Лейпцизька 16, ) станом на 05 листопада 2019 року заборгованість за договором про надання кредиту від 28 грудня 2017 року №1699915 в сумі 239 685 грн. 73 коп., яка складається із: простроченого тіла - 43 863 грн. 57 коп., комісії - 185 333 грн. 33 коп., штрафу - 10 488 грн. 83 коп.

У задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» 8 987 грн. 88 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: