Ухвала

25 січня 2022 року

м. Київ

справа № 552/2248/21

провадження № 61-179ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представниці ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Полтавського апеляційного суду від 18 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Мегабанк» про захист прав споживачів, визнання недійсними пунктів кредитного договору та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Мегабанк» (далі - АТ «Мегабанк») про захист прав споживачів, визнання недійсними пунктів кредитного договору та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позову зазначала, що 22 січня 2019 року між нею та АТ «Мегабанк» укладений кредитний договір № 7-224-850-2-19-Г (з ануїтетними платежами), відповідно до умов якого вона отримала кредитні кошти на споживчі цілі у розмірі 28 026,91 грн на строк з 22 січня 2019 року до 21 січня 2022 року.

Пункти договору 2.8., 3.2.3., 4.4., 6.3. та п. 7.4 Графіку платежів містять зобов`язання позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 3,15% від суми кредиту щомісячно, що становить 882,85 грн.

За період часу з 22 січня 2019 року по 21 березня 2021 року вона сплатила банку 18 539,85 грн, які банком зараховані в рахунок погашення комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Вважала, що їй встановлено щомісячну плату за супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися безоплатно, тому такі умови кредитного договору є несправедливими, суперечать статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та підлягають визнанню недійсними.

Ураховуючи вищевикладене, просила суд визнати недійсним з моменту укладення пункт 2.8. кредитного договору від 22 січня 2019 року № 7-224-850-2-19Г (з ануїтетними платежами), укладеного між нею та АТ «Мегабанк»; визнати недійсними з моменту укладення пункти 3.2.3., 4.4., 6.3. кредитного договору від 22 січня 2019 року № 7-224-850-2-19Г (з ануїтетними платежами), укладеного між нею та АТ «Мегабанк», в частині встановлення нарахування та обов`язку сплачувати кредитодавцю комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості на загальну суму 32 665,45 грн; визнати недійсним з моменту укладення пункт 7.4 Додатку № 1 до кредитного договору від 22 січня 2019 року № 7-224-850-2-19-Г (з ануїтетними платежами) Графіка платежів та обчислення загальної вартості кредиту та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит в частині встановлення та нарахування комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості на загальну суму 32 665,45 грн; зобов`язати АТ «Мегабанк» зарахувати суми коштів, які сплачені нею у рахунок погашення кредитних зобов`язань за кредитним договором від 22 січня 2019 року № 7-224-850-2-19Г (з ануїтетними платежами) та які були зараховані АТ «Мегабанк» в якості погашення комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості - в рахунок погашення інших щомісячних платежів за кредитним договором від 22 січня 2019 року № 7-224-850-2-19Г (з ануїтетними платежами).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 червня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсними з моменту укладення пункти 2.8 кредитного договору від 22 січня 2019 року № 7-224-850-2-19Г (з ануїтетними платежами), укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Мегабанк».

Визнано недійсними з моменту укладення пункти 3.2.3., 4.4., 6.3. кредитного договору від 22 січня 2019 року № 7-224-850-2-19Г (з ануїтетними платежами), укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Мегабанк», в частині встановлення нарахування та обов`язку сплачувати кредитодавцю комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості на загальну суму 32 665,45 грн.

Визнано недійсним з моменту укладення пункт 7.4 Додатку № 1 до кредитного договору від 22 січня 2019 року № 7-224-850-2-19-Г (з ануїтетними платежами) Графіка платежів та обчислення загальної вартості кредиту та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит в частині встановлення та нарахування комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості на загальну суму 32 665,45 грн.

Зобов`язано АТ «Мегабанк» зарахувати суми коштів, які були сплачені ОСОБА_1 у рахунок погашення кредитних зобов`язань за кредитним договором від 22 січня 2019 року № 7-224-850-2-19Г (з ануїтетними платежами) та які були зараховані АТ «Мегабанк» в якості погашення комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості - в рахунок погашення інших щомісячних платежів за кредитним договором від 22 січня 2019 року № 7-224-850-2-19Г (з ануїтетними платежами).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано невідповідністю оспорюваних умов кредитного договору вимогам статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» та статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Постановою Полтавського апеляційного суду від 18 жовтня 2021 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Мегабанк» задоволено.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 червня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , виходив з того, що укладаючи спірний договір, остання ознайомилась із запропонованими банком умовами кредитування, розміром загальної вартості кредиту за весь строк користування ним, у тому числі розміром комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості та реальною процентною ставкою за кредитом з урахуванням усіх витрат споживача, про що свідчить її підпис у Паспорті споживчого кредиту «Споживчий кредит готівкою». Факт несправедливості таких умов та їх невідповідності вимогам статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в межах заявлених вимог позивачкою недоведений, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

30 грудня 2021 року представниця ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Полтавського апеляційного суду від 18 жовтня 2021 року у вказаній справі.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах.

Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини 2 статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного суду (абзац 2 пункт 5 частини 2 статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини 2 статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.

Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини 4 статті 389 ЦПК України з посиланням на частину 1 статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини 1 статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини 3 статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини 3 статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.

Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що наявність підстав, передбачених пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України (якщо суд не дослідив зібрані у справі докази), може бути підставою для скасування судового рішення лише за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

У поданій касаційній скарзі представниця ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень.

Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що представниця ОСОБА_1 не виконала вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню представниці ОСОБА_1 .

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представниці ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Полтавського апеляційного суду від 18 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Мегабанк» про захист прав споживачів, визнання недійсними пунктів кредитного договору та зобов`язання вчинити дії повернути представниці ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак