ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/12/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/1842/21 Категорія: 304000000 Скляренко В. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіГончар Н.І., Сіренко Ю.В.
секретар Попова М.В.

учасники справи:

позивач (скаржник) - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Харченко М.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника позивача адвоката Батюка О.О. на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 27.09.2021 (повний текст складено 08.10.2021, суддя в суді першої інстанції Скляренко В.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Харченко Марини Михайлівни про визнання постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії неправомірною та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , діючи через представника адвоката Батюка О.О., у березні 2021 року звернулася до суду з позовом, яким просила визнати постанову приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Харченко М.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.01.2021 вих. № 6/02-31 неправомірною та зобов`язати відповідача посвідчити договір дарування будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

В обґрунтування вказано на те, що 14.01.2021 позивач звернулася до відповідача з проханням посвідчити договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить їй на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_3 , зареєстрованого на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія) 01.10.1997 за № 339-2.

Однак відповідач винесла постанову про відмову у вчиненні вказаної нотаріальної дії, оскільки зазначений договір купівлі-продажу не може бути прийнятим нотаріусом в якості документа, що посвідчує право власності позивача на майно, так як сторонами договору не додержано вимог ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час укладання договору, в частині його нотаріального посвідчення.

Вказану постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії позивач вважає протиправною, оскільки чинне на момент укладання спірного правочину законодавство, а саме ч.2 ст.15 ЗУ «Про товарну біржу», дозволяло укладати угоди купівлі-продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення біржового контракту. Колізію норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу, - ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» та ст.277 ЦК Української PCP, слід вирішувати на користь акту, прийнятого пізніше - ЗУ «Про товарну біржу», що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення.

Отже сторони виконали всі умови договору купівлі-продажу, у результаті яких настали юридичні наслідки - одна сторона передала іншій жилий будинок у власність, отже відповідач помилково відмовила у нотаріальному посвідченні відповідного договору дарування майна позивача.

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 27.09.2021 позовні вимоги у справі залишено без задоволення. При цьому суд виходив з того, що відмова нотаріуса нотаріально посвідчити договір дарування майна позивача є правомірною, оскільки останньою не було надано визначених законом документів, що підтверджують її право власності на таке майно - відповідний договір купівлі-продажу, укладений на товарній біржі, не був нотаріально посвідчений, відтак, не є належним документом, що підтверджує право власності позивача на нерухоме майно.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача адвокат Батюк О.О. 08.12.2021 через відділення поштового зв`язку подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та новим рішенням задовольнити позовні вимоги у справі. Скаржник вказує на те, що колізія норм законодавства має вирішуватися на користь акта, прийнятого пізніше, що відображено в постанові Пленуму ВСУ «Про судове рішення в цивільній справі» та в рішенні КСУ №4-зп від 03.10.1997.

Зі змісту відзиву на апеляційну скаргу приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Харченко М.М. вбачається, що відповідач просить суд апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обгрутованим.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що 14.01.2021 позивач ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Харченко М.М. з проханням посвідчити договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить їй на праві приватної власності, відповідно до Договору купівлі-продажу, укладеного між нею та ОСОБА_3 та зареєстрованого на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія) 01.10.1997 за№ 339-2. Однак, приватний нотаріус винесла постанову від 14.01.2021 про відмову у вчиненні вказаної нотаріальної дії, оскільки зазначений договір купівлі-продажу не може бути прийнятим в якості документа, що посвідчує право власності, так як сторонами договору не додержано вимог ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час укладання договору, в частині його нотаріального посвідчення.

Вказану постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії позивач вважає протиправною, оскільки чинне на момент укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна законодавство, а саме ч.2 ст.15 ЗУ «Про товарну біржу», дозволяло укладати такі угоди за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення біржового контракту. Колізію норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу, - ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» та ст.277 ЦК Української PCP, слід вирішувати на користь акту, прийнятого пізніше - ЗУ «Про товарну біржу», що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення.

Такими є фактичні обставини у справі. Правовідносини, що виникли між сторонами на їх підставі, мають таке правове регулювання.

Згідно з частиною першою статті 15, частинами першою, другою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 338/180/17).

У даному випадку позивач стверджує про те, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 , на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного між нею та ОСОБА_3 та зареєстрованого на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія) 01.10.1997 за № 339-2. Однак приватним нотаріусом такий договір не визнається, оскільки він не був нотаріально посвідчений, в зв`язку з чим вона не може реалізувати своє право на розпорядження такими майном у спосіб укладення договору дарування щодо нього, що призвело до звернення з позовом у цій справі до суду.

Правовідносини, наявні між сторонами справи на підставі викладених фактичних обставин, мають таке правове регулювання.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Набуття права власності - це певний юридичний склад (сукупність юридичних фактів), з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт.

Оскільки спірний Договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 був укладений 01.10.1997 на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія), то при вирішенні спору підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР, Закон України «Про товарну біржу».

Так згідно ст.1 ЗУ «Про товарну біржу» (в редакції на час укладення договору купівлі-продажу будинку) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того, статтею 2 Закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів.

На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених статтею 15 Закону, згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

При цьому слід зазначити, що чинним законодавством України на момент вчинення правочину не було передбачено такої форми угоди, як біржова.

Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Відповідно до статті 42 ЦК Української РСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Водночас згідно зі статтею 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.

За змістом статей 128, 153 ЦК Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 227 ЦК Української РСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.

Згідно статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на час виникнення укладення договору купівлі-продажу будинку) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Однак за загальним правилом, визначеним у статтях 47, 227 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу будинку), договори купівлі-продажу нерухомості підлягали нотаріальному посвідченню.

Таким чином, під час укладення позивачем 01.10.1997 договору купівлі-продажу нерухомого майна існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу житлових квартир, будинків повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 128 ЦК Української РСР), а відповідно до статті 153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

Отже положення статті 227 ЦК Української РСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний.

Згідно зі статтею 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 48 ЦК Української РСР по недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Подібні правові висновки містяться у постановах ВС від 01.04.2020 в справі №754/1466/15-ц та від 21.07.2021 в справі № 640/3509/19.

Крім того, Пленум ВСУ у своїй постанові «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.07.1978 №3 (із послідуючими змінами і доповненнями) роз`яснив, з яких підстав угода може бути визнана недійсною судом. Відповідно до пункту 4 цієї постанови, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини.

Таким чином, угоди щодо придбання на біржових торгах, об`єктів нерухомого майна вимагають оформлення в нотаріальній формі.

Ураховуючи вищевикладене, немає різниці, де фізичні або юридичні особи уклали угоду - на біржі чи поза нею. Тому необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються.

Для договорів купівлі-продажу, міни жилого будинку (стаття 227, 242 ЦК Української РСР) у разі, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, було установлено обов`язкову нотаріальну форму. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові ВС від 21.07.2021 у справі №640/3509/19.

Відповідно до положень частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не може погодитися з позицією позивача в цій справі (відображеною як в позовній заяві та і в апеляційній скарзі) про те, що колізія норм законодавства (ч.2 ст.15 ЗУ «Про товарну біржу» та ст. 227 ЦК УРСР) має вирішуватися на користь акта, прийнятого пізніше, що вбачається з постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення в цивільній справі» та в рішенні КСУ №4-зп від 03.10.1997, адже відповідний правовий висновок Верховного Суду, який є обов`язковим для врахування при вирішенні питання про застосування вказаних норм матеріального права, свідчить про протилежне.

При цьому така позицію суду ґрунтується на співвідношенні загальних та спеціальних правових норм, а не тих, що прийняті раніше чи пізніше, як помилково вказує скаржник в апеляційній скарзі.

Частиною третьою статті 49 ЗУ «Про нотаріат» передбачено, що нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальних дій.

Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що нотаріус не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 ЗУ «Про нотаріат», або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону. Зокрема, для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства.

Оскільки позивач ОСОБА_1 для вчинення нотаріальної дії, а саме посвідчення договору дарування домоволодіння АДРЕСА_1 не було надано приватному нотаріусу Черкаського міського нотаріального округу Харченко М.М. нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу зазначеного домоволодіння, нотаріус правомірно відмовила позивачу в посвідченні договору дарування вищевказаного будинку, оскільки їй не було надано належних доказів наявності в позивача, як дарувальника, права власності на вказане нерухоме майно.

Отже, як вірно вказав суд першої інстанції, підстав для визнання постанови приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Харченко М.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.01.2021 неправомірною та зобов`язання останньої повторно розглянути клопотання позивача про посвідчення договору дарування будинку АДРЕСА_2 немає.

Апеляційні доводи скаржника в цій справі на правильність висновків суду по суті заявлених позовних вимог не впливають, адже не свідчать про те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 01.10.1997 на товарній біржі, не потребував нотаріального посвідчення, про що помилково стверджує позивач.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 27.09.2021 у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

На підставі ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 27.09.2021 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Харченко Марини Михайлівни про визнання постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії неправомірною та зобов`язання вчинити дії - залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 25.01.2022.

Суддя-доповідач

Судді