ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 січня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/6528/21

Головуючий у першій інстанції Деркач О. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/309/22

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Висоцької Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.

сторони: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Державна організація «Комбінат «Айстра» Державного агентства резерву України

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Державної організації «Комбінат «Айстра» Державного агентства резерву України на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15 листопада 2021 року (місце ухвалення м. Чернігів, дата складання повного тексту 15.11.2021) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної організації «Комбінат «Айстра» Державного агентства резерву України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ДО «Комбінат «Айстра» Державного агентства резерву України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи. В обгрунтування позову посилалась на те, що згідно наказу № 48 від 24.05.2021 її було звільнено з посади головного економіста на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін з 31.05.2021.

Проте, позивачка вказує, в порушення ст. 47, 116 КЗпП України, виплату всіх сум, що належать їй при звільненні у розмірі 29266,81 грн було здійснено відповідачем лише 11.06.2021, що підтверджується інформацією з банківської виписки АТ «УкрСиббанк».

Зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з роботи за період з 01.06.2021 по 11.06.2021 складає 19560,69 грн, який був розрахований нею на підставі відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків № F1401803 від 27.08.2021 та Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Також вказує, що при обчисленні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні була включена сума премії за 1 квартал 2021 року, яка була нарахована у травні 2021 року на підставі наказу директора ДО «Комбінат «Айстра» від 21.05.2021 № 46.

У позові ОСОБА_1 просить стягнути з ДО «Комбінат «Айстра» Державного агентства резерву України на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 19560,69 грн та сплачений нею судовий збір.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15.11.2021 стягнуто з ДО «Комбінат «Айстра» Державного агентства резерву України на користь ОСОБА_1 суму середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 19560,69 грн (обов`язкові платежі з даної суми не утримано), судовий збір у розмірі 908 грн.

Рішення суду обґрунтовано тим, що в порушення вимог ст. 47, 116 КЗпП України виплату належних позивачу сум при звільненні відповідачем здійснено 11.06.2021, а не в день звільнення 31.05.2021, тому підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обчислений згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995. Також за висновком суду, правильність наведеного позивачкою розрахунку відповідачем не заперечувалось за виключенням врахування до суми середнього заробітку, належного до виплати позивачці, за час затримки розрахунку при звільненні суми премії.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ДО «Комбінат «Айстра» Державного агентства резерву України адвокат Даневич А.О. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15.11.2021 і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

За доводами апеляційної скарги судом неповно встановлені обставини, що мають значення для справи, а рішення суду є необґрунтованим і підлягає скасуванню.

Заявник зазначає, що факт наявності або відсутності вини відповідача у несвоєчасному розрахунку з працівниками у суді першої інстанції досліджений не був.

Посилається, що вина підприємства у несвоєчасній виплаті належних звільненому працівнику сум у передбачені ст. 116 КЗпП України строки відсутня, оскільки ДО «Комбінат «Айстра» фінансується за рахунок коштів державного бюджету і є розпорядником бюджетних коштів згідно п. 47 ч. 1 ст. 2 Бюджетного Кодексу України. Відповідно до затвердженого кошторису на 2021 рік ДО «Комбінат «Айстра» станом на дату звільнення позивача більша частина коштів була використана організацією і утворилась нестача коштів для здійснення своєчасного розрахунку, у зв`язку з чим існувала потреба у внесенні змін до кошторису.

Відповідний лист 31.05.2021 з клопотанням про здійснення перерозподілу кошторисних призначень було направлено головному розпоряднику Державному агентству резерву України і лише 03.06.2021 були затверджені зміни до кошторису, а оригінал довідки для реєстрації її в органах державного казначейства було отримано лише 06.06.2021. 07.07.2021 було здійснено реєстрацію змін до кошторису, а тому заявник наголошує, що ДО «Комбінат «Айстра» мала змогу здійснити реєстрацію бюджетних зобов`язань по заробітній платі за травень 2021 року лише 11.06.2021.

Крім того, позивач, як головний економіст організації відповідальна за затримку розрахунку при звільненні, оскільки вона не забезпечила своєчасне внесення змін до кошторису, зважаючи на суми заробітної плати працівників, які підлягали виплаті за травень 2021 року, знаючи про ситуацію вже 28.05.2021.

Також за доводами апеляційної скарги, відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції не було використано своє право на залучення професійної правничої допомоги, у зв`язку з чим було подано не всі докази, необхідні для об`єктивного встановлення обставин справи.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України позивачці ОСОБА_1 було надіслано копію апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду позивачкою подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ДО «Комбінат «Айстра» з 23.05.1974, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 12 зворот)

Наказом директора ДО «Комбінат «Айстра» Державного агентства резерву України № 48 від 24.05.2021 ОСОБА_1 звільнена з 31.05.2021 згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 79).

Як убачається з матеріалів справи, остаточний розрахунок при звільненні з позивачкою ДО «Комбінат «Айстра» було проведено лише 11.06.2021, що підтверджується інформацією з банківської виписки АТ «УкрСиббанк» про зарахування на банківський рахунок позивачки грошових коштів у розмірі 29266,81 грн із зазначенням призначення платежу «заробітна плата та виплати прирівняні до неї» (а.с. 17).

Матеріали справи не містять довідки про розмір заборгованості із заробітної плати та про розмір середньої заробітної плати за останні два місяці роботи позивачки, тому позивачкою розрахунок розміру середньоденної заробітної плати здійснено на підставі Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 27.08.2021 та індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб, сформованих Пенсійним фондом України. З таким розрахунокм погодився і суд першої інстанції (а.с. 18-19, 20- 26).

Задовольняючи позовні вимоги, суд прийшов до висновку, що в порушення вимог ст. 47, 116 КЗпП України виплату належних позивачу сум при звільненні відповідачем здійснено 11.06.2021, а не в день звільнення 31.05.2021, тому підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обчислений згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995. Також за висновком суду, правильність наведеного позивачкою розрахунку відповідачем не заперечувалось за виключенням врахування до суми середнього заробітку, належного до виплати позивачці, за час затримки розрахунку при звільненні суми пермії.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсязі, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до вимог статей 4, 12, 13 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, при затримці розрахунку при звільненні, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Разом з тим, середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні це відповідальність роботодавця за порушення норм трудового законодавства, яка розраховується відповідно до пункту першого розділу першого Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19).

Згідно п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06 листопада 1992 року, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Відповідно до п. 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

З урахуванням норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку № 100, середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо включення до суми заробітної плати позивачки за березень 2021 року суми нарахованої премії при обчисленні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи положення абз. 3 п. 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995.

Відповідачем не надано суду першої інстанції, як не надано суду апеляційної інстанції належних і допустимих доказів на спростування наданого розрахунку позивачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не надано доказів або розрахунку на спростування висновку суду щодо включення суми премії при обчисленні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях(ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з врахуванням викладеного вище, відповідачем до суду першої інстанції та до суду апеляційної інстанції під час перегляду рішення суду першої інстанції, у відповідності до вимог щодо надання доказів, не надано жодного належного та допустимого доказу щодо виплати позивачці заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у встановлені законом строки, як і не надано довідки про розмір заборгованості позивачки із заробітної плати та інших сум, та довідки про розмір середньої заробітної плати за останні два місяці роботи ОСОБА_1 .

Не спростовані доводами апеляційної скарги і наведені розрахунки у судовому рішенні щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Не можуть бути підставою для скасування правильного рішення суду першої інстанції і твердження заявника в апеляційній скарзі, що під час розгляду справи у суді першої інстанції підприємством не було використано право залучення професійної правничої допомоги і не подання у зв`язку з цим відповідних доказів, які просить дослідити апеляційний суд, оскільки такі доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, а оскаржуване рішення постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, з врахуванням наступного.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги щодо неправильності висновків суду першої інстанції, відповідач посилався, що під час розгляду справи у суді першої інстанції ним не було використано право на залучення професійної правничої допомогу та додав до апеляційної скарги копію кошторису на 2021 рік ДО «Комбінат «Айстра», бухгалтерську довідку, копію листа від 31.05.2021 про перерозподіл кошторисних призначень, копію довідки про зміни до кошторису від 03.06.2021 та копію реєстру бюджетних фінансових зобов`язань розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів від 10.06.2021 (а.с. 68-74).

За змістом ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідач після отримання копії позовної заяви та копії ухвали про відкриття провадження у справі, в якій суд першої інстанції зазначив про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами в порядку спрощеного позовного провадження, подав до суду відзив на позовну заяву з додатками.

Будь-яких заперечень або клопотань з боку ДО «Комбінат «Айстра» щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи до суду подано не було.

Отже, звертаючись з вказаним відзивом на позовну заяву, використовуючи надані процесуальні права, запевнило суд про те, що всі необхідні докази на підтвердження заперечень щодо позову наявні в матеріалах справи.

Суд не вправі збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи, окрім випадків передбачених законом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України).

Таким чином, суд першої інстанції, зважаючи на визначений ч. 1 ст. 44 ЦПК України обов`язок сторони добросовісно користуватись процесуальними правами, не міг припускати, що відповідач, будучи юридичною особою, таким процесуальним обов`язком знехтує.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги ч. 1 ст. 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

У обґрунтування доводів про необхідність прийняття нових доказів позивач посилався на відсутність правового супроводу відповідача під час розгляду справи.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що наведені відповідачем мотиви не є виключними підставами для прийняття нових доказів з огляду на наведені вище обставини справи. ДО «Комбінат «Айстра» не було позбавлено можливості надати до суду першої інстанції вказані в апеляційній скарзі докази, але таким правом при поданні відзиву на позовну заяву не скористалося. До апеляційної інстанції відповідач не надав доказів неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від учасника справи або відсутності у штаті підприємства юрисконсульта.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що підстави для дослідження нових доказів в суді апеляційної інстанції при розгляді справи в порядку письмового провадження відсутні.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини відповідача у наявності заборгованості по виплаті позивачці всіх належних сум при звільненні є не обгрунтованими, оскільки відсутність у роботодавця коштів на виплату заробітної плати не може виключати його відповідальність за несвоєчасний розрахунок при звільненні робітника.

При цьому, саме на роботодавця нормами КЗпП України покладено обов`язок з нарахування та виплати працівникам всіх належних їм сум у день звільнення.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Судом першої інстанції повно та всебічно досліджено наявні у справі докази і надано їм належну оцінку, суд правильно встановив дійсні обставини справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної організації «Комбінат «Айстра» Державного агентства резерву України залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 18.01.2022.

Головуючий Судді: