Справа № 350/930/20
Провадження № 22-ц/4808/71/22
Головуючий у 1 інстанції Пулик М. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю представника позивача адвоката Калинія Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Німака Миколи Ярославовича на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Пуликом М.В. 04 листопада 2021 року у селищі Рожнятів Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.08.2007 року укладено шлюб між сторонами. Від шлюбу є двоє повнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На день подання позовної заяви про поділ спільного майна подружжя шлюб між сторонами не розірвано.

За час перебування у шлюбі за спільні кошти розпочали будівництво житлового будинку, яке завершено у 2012 році та здано будинок в експлуатацію. Вартість будинку становить 555 569 грн. Окрім цього, ним на будівництво паркану в період з 2013р по 2019 рік витрачено 47 000 грн.

На покращення умов проживання придбали майно, а саме:

- меблі в будинок: вартістю 15 000 грн (спальна кімната), 11 000 грн (дитяча кімната), 5000 грн (кухня), 10 000 грн (зал), 10 000 грн (стіл дубовий та крісла), 9 000 грн (шафа-купе);

- оздоблення криниці - 9 000 грн;

- техніка в будинок: дві газові плити - 9 000 грн, кухонний комбайн - 9 000 грн, порохотяг - 4 000 грн, мікрохвильова піч - 3 000 грн, 2 холодильники - 16 000 грн, пральна машина - 8 000 грн, два телевізори - 10 000 грн.

Всього на суму 128 000 гривень.

В добровільному порядку домовленості з відповідачкою про поділ спільного майна подружжя не було досягнуто.

Із врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог просив визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок по АДРЕСА_1 , визнати право власності в рівних частках по 1/2 частині на спірний житловий будинок. (а.с. 1-3, 98-99).

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2021 року позов задоволено. Визнано спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок по АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку по АДРЕСА_1 (а.с.110-111).

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 адвокат Німак М.Я. подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Представник апелянта вказав, що позивач у позовній заяві просив призначити судову будівельно-технічну експертизу, проте експертиза не була виконана і ОСОБА_1 подав заяву про зменшення позовних вимог.

Зазначив, що позивач фактично залишив сім`ю та проживав за межами країни, з дітьми майже не спілкується та не бере участі у їх належному матеріальному утриманні, а також вихованні.

За час спільного проживання на земельній ділянці, на якій вже був зведений фундамент та зберігалася цегла на будівництво будинку (близько 15 тисяч штук білої та 13 тисяч штук червоної) і яка належала батькові відповідачки ОСОБА_5 , а в подальшому, 23.03.2010 року подарована дочці - ОСОБА_2 (договір дарування земельної ділянки), збудовано спірний житловий будинок. Будинок будувався з 2010 року з допомогою батьків відповідачки. Земельна ділянка є власністю ОСОБА_2 . Вважає, що на оплату вартості цих будівельних матеріалів були внесені особисті кошти її батьків, а не кошти позивача.

З урахуванням вимог ч.7 ст.57 СК України суду слід було прийти до висновку, що якщо майно придбане частково за спільні кошти подружжя, а частково - за рахунок грошових коштів, належних одному з подружжя, то спільною сумісною власністю буде лише частка майна, що придбана за спільні кошти подружжя. Інша частка майна, що придбана за рахунок коштів, належних одному з подружжя, буде особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї особисті кошти вона придбана.

Зазначає, що автомобіль марки «Renault Kango», 2005 року випуску, який сторони придбали у 2014 році, позивач без згоди дружини продав перед тим, як звернувся із даним позовом до суду, за 112 500 грн (приблизно 4 000 доларів США). З цього приводу просила витребувати інформацію про транспортний засіб в органах МРЕВ, проте судом не взято до уваги її клопотання. Кошти від продажу автомобіля позивач приховав та використав на власні потреби. Крім того, позивач без її згоди забрав вагому частину спільно нажитого майна, а саме: причіп до автомобіля, пиломатеріали (дошка), грошові кошти - 2 800 доларів США, 200 Євро та 6 000 гривень, велосипеди (3 штуки), три ящики горілки, особисті ювелірні вироби та прикраси, порохотяг, кухонний комбайн, посудомийну машину, 2 телевізори, 2 мотопили, 1 бензопилу, палатку, нержавіючу каструлю ємністю 40 л, 1 електричний генератор. З даного приводу вона зверталася з відповідною заявою до поліції, згідно повідомлення Рожнятівського ВП від 14.08.2020 року заяву прийнято до розгляду. Таким чином, позивач незаконним шляхом вже отримав набагато більшу частку спільно нажитого майна, ніж просить суд визнати за ним.

Вказує, що позивач не бажав вирішити питання розподілу майна шляхом укладення мирової угоди, згідно якої забезпечити право на житло для своїх неповнолітніх дітей. Діти також є членами сім`ї, а відтак мають право на забезпечення житлом та належними умовами. Вважає, що діти також мають право на пропорційні частки у спірному житловому будинку.

Апелянт вважає, що при вирішенні спору про поділ майна слід було відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема те, що позивач ухилявся від участі в утриманні дітей.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, залишивши право власності на спірний житловий будинок в цілому за нею та її дітьми. Стягнути з ОСОБА_1 на її користь судові витрати по справі (а.с.120-124).

Представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Калинієм Ю.М. подано відзив на апеляційну скаргу із зазначенням, що вимоги апеляційної скарги є безпідставними, а твердження необґрунтованими. Вимоги апеляційної скарги не відповідають фактичним обставинам справи. Перед розлученням ОСОБА_2 забрала спільно нажиті кошти в розмірі 8 000 доларів США та поїхала в Чеську Республіку, залишивши за ним двох дітей, утримання будинку та борги, які позивачем погашено за кошти з продажу автомобіля. Цеглу в кількості 15 000 білої та 13 000 червоної він купив у батька відповідачки, віддавши грошові кошти перед початком будівництва. Факт вивезення ним спільно нажитого майна з будинку є надуманим, оскільки після подання ним позову про поділ майна подружжя саме відповідачка вивезла спільно нажите майно. Щодо дітей, то він повністю виконує обов`язки по їх вихованню та утриманні, вчасно сплачує аліменти, заборгованості не має, купує одяг та необхідні для розвитку речі. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити в силі (а.с.155-157).

У судове засідання не з`явилися апелянт ОСОБА_2 та її представник Німак М.Я. , про день, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення судової повістки на електронну адресу.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому апеляційний суд розглянув справу за їх відсутності.

Вислухавши пояснення представника позивача адвоката Калинія Ю.М., доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 07.08.2007р., що підтверджується інформацією, яка міститься у свідоцтві про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.11).

Згідно запису у свідоцтві про право власності на житловий будинок від 02.09.2013 року, посвідченому державним реєстратором Реєстраційної служби Рожнятівського районного управління юстиції Івано-Франківської області індексний номер 8788006, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.09.2013 року індексний номер 8788937 та технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» 28.01.2013 року, житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 117,6 кв.м належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (а.с.5-9).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 60,69, 70, 71 Сімейного Кодексу України, частин 2 та 3 ст.325, ст. 368 ЦК України, встановивши, що майно, яке підлягає поділу, є спільно набутим майном, тому належить позивачу та відповідачці на праві спільної сумісної власності, дійшов висновку, що частки кожного із подружжя є рівними.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України (далі за текстом СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

В силу ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Крім того, у частинах 2 та 3 статті 70 СК України передбачено що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Обставини, які дають право на відступлення від засад рівності часток подружжя або збільшення частки підлягають доказуванню.

Відповідно до пункту 2 частини 1 та частини 7 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

За частинами першою, другою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є в спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Згідно з частинами 1,2,4,5 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Крім того, суд зауважує, що майно являється спільною сумісною власністю подружжя, незалежно від того, на кого воно зареєстровано.

Зазначені норми закону передбачають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця матеріально-правова презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Як встановлено судом, спірний житловий будинок АДРЕСА_1 збудовано подружжям під час перебування у шлюбі, за спільні кошти.

Посилання апелянта на те, що на земельній ділянці, що подарована її батьком, вже був зведений фундамент та зберігалася цегла на будівництво будинку, що належала батькові відповідачки ОСОБА_5 , не заслуговують на увагу, оскільки не доведені належними та допустимими доказами, а також не спростовують висновків суду щодо поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірний житловий будинок, придбаний в період шлюбу в інтересах сім`ї.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їхньою спільною сумісною власністю.

У справі, яка переглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно (спірний житловий будинок) не спростована.

Установлено, що спірне майно збудоване в період зареєстрованого шлюбу, за кошти, які використані в інтересах та для потреб сім`ї на придбання житла, а тому воно підлягає поділу між сторонами в рівних частинах.

Належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно відповідачкою не надано, у тому числі не доведено факту внесення частини особистих коштів на придбання спірного житла за власні кошти чи кошти її батьків, що є її процесуальним обов`язком.

Аналогічно, відповідачкою не доведено і підстав що мають істотне значення для відступу від рівності часток подружжя у майні, зокрема що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, а також підстав для збільшення частки дружини у майні у разі проживання з нею дітей, які б свідчили, що розмір аліментів, які вона одержує, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Проживання дітей з одним із подружжя само собою не є підставою для збільшення частки у майні при його розподілі тому з подружжя, з ким проживають діти.

Окрім того, в матеріалах справи наявне рішення (заочне) рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області 02 грудня 2020 року, яким вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі в розмірі по 2 500 грн на кожну дитину щомісячно, починаючи стягнення з 19.10.2020 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с.103-104).

Таким чином колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов правильного висновку про наявність підстав вважати, що спірний житловий будинок був побудований за кошти подружжя, а тому вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги.

З огляду на зазначене, спірний житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки його збудовано у шлюбі, в інтересах сім`ї та з метою проживання.

Встановивши, що на спірне майно поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов обґрунтованого висновку про його поділ між сторонами відповідно до заявлених вимог та положень статей 60, 70-71 СК України. Такі висновки суду першої інстанції не спростовані апелянтом у суді апеляційної інстанції.

Вирішуючи даний спір, суд повинен враховувати загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів обох співвласників.

Резолютивна частина рішення повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у

статті 265 ЦПК України.

Вирішуючи питання про визнання права власності або відсутність тих чи інших правовідносин, суд при задоволенні позову зобов`язаний у необхідних випадках зазначити в резолютивній частині рішення і про ті правові наслідки, які тягне за собою це рішення, а з метою запобігання виникненню неясності при виконанні рішення у його резолютивній частині зазначається точний та повний перелік нерухомого майна та усі його складові.

Суд, врахувавши наведені вище положення закону, дійшов правильного висновку про те, що спірне нерухоме майно сторонами набуто за час шлюбу і підлягає поділу.

Разом з тим, суд у резолютивній частині рішення не зазначив усі технічні характеристики нерухомого майна, що може стати перешкодою для реєстрації права власності на частки за кожним із подружжя, а також не зазначив про визнання за відповідачкою ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна.

Однак зазначене не впливає на правильність рішення суду про задоволення позову по суті заявлених позовних вимог і може бути усунено в порядку роз`яснення рішення суду.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно з`ясував обставини справи, а тому рішення суду слід залишити без зміни.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Німака Миколи Ярославовича залишити без задоволення, а рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 27 травня 2022 року.