РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/1826/19

Провадження № 22-ц/4815/496/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.

секретар судового засідання - Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача -

Управління комунальною власністю Виконавчого комітету

Рівненської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_4 як її законний представник, на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 червня 2021 року у складі судді Тимощука О. Я ., ухвалене в м. Рівне, повний текст рішення складено 18 червня 2021 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить суд усунути їй перешкоди у користуванні спільним майном багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 , що належить їй на праві спільної сумісної власності як співвласнику багатоквартирного будинку та нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 22,7 кв.м., що розташовані по АДРЕСА_1 , що належить їй на праві приватної власності, шляхом зобов`язання відповідачів надати їй безперешкодний доступ до спільного майна багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 та нежитлових приміщень підвалу загальною площею 22,7 кв.м., що розташовані по АДРЕСА_1 , що належить їй на праві приватної власності. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу індивідуально визначеного майна (нежитлове приміщення) від 01.10.2008 року, укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Управлінням комунальною власністю Виконавчого комітету Рівненської міської ради, позивачка набула право приватної власності на нежитлові приміщення, розташовані в підвалі чотириповерхового цегляного будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 22,7 кв.м. (складають 25/100 ідеальної частки). Вказані нежитлові приміщення окремого входу не мають, і для того, щоб потрапити туди позивачка змушена користуватися місцями загального користування багатоквартирного будинку, а саме: прибудинковою територією, вхідними дверями під`їзду № 2 будинку, приміщеннями під`їзду № 2 будинку, дверями-ґратами, розташованими у під`їзді перед сходами, які ведуть до підвалу, а також самими сходами, які ведуть до підвалу. Відповідачі по справі, заявляючи, що вони є представниками мешканців будинку, чинять позивачці перешкоди у користуванні її майном, починаючи з 2014 року. Зокрема, по периметру прибудинкової території будинку було встановлено паркан із замком; на дверях-ґратах, розташованих у під`їзді № 2 перед сходами будинку, які ведуть до підвалу без відома та згоди позивачки змінено замок. Добровільно надати ключі від замків відповідачі відмовляються. На спроби позивачки потрапити до свого нежитлового приміщення, відповідачі починають вести себе агресивно, погрожують, застосовують насильство, фізично не допускають до приміщення. Посилаючись на Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 року № 4-рп/2004, вказала, що будучи власником нежитлового приміщення будинку, вона є також співвласником всього багатоквартирного будинку, а отже, має право користуватися місцями загального користування будинку на рівні з іншими мешканцями.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 червня 2021 року вказаний задоволено. Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні спільним майном багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 , що належить їй на праві спільної сумісної власності як співвласнику багатоквартирного будинку та нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 22,7 кв. м., розташованими по АДРЕСА_1 , що належать їй на праві приватної власності. Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 надати ОСОБА_1 безперешкодний доступ до спільного майна багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 та нежитлових приміщень підвалу, загальною площею 22,7 кв. м., розташованих по АДРЕСА_1 , які перебувають у її приватній власності. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 768 гривень 40 коп..

Рішення суду першої інстанції вмотивоване положеннями Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», які передбачають, що власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку та обґрунтовано тими обставинами справи, підтвердженими належними і достатніми доказами того, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 чинять перешкоди позивачці ОСОБА_1 у доступі та використанні належного їй на праві приватної власності нежитлового приміщення підвалу у багатоквартирному будинку по АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим право останньої підлягає поновленню.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_4 як її законний представни, оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі стверджує, що лише власники квартир у будинку є співвласниками спільної сумісної власності цього будинку, а ОСОБА_1 не є і не була власницею квартири у будинку АДРЕСА_1 , і ніколи в ньому не проживала. Вказує на порушення місцевим судом конституційних гарантій права власності, які за своєю юридичною силою вищі, ніж застосований судом Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Наголошує, що ОСОБА_1 жодного разу не зверталася до нього ні з якими проханнями чи зауваженнями щодо чинення перешкод, а тому її вимоги необґрунтовані. Заперечує показання свідків щодо ситуації на прибудинковій території, яка мала місце 05.06.2018 року і додає, що вони спростовані матеріалами відкритого кримінального провадження за фактом незаконного проникнення до житла. Покликаючись на неналежну оцінку місцевим судом обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та стягнути з позивачки понесені ним витрати на виготовлення копій апеляційної скарги.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник позивача адвокат Маланчук Ірина Віталіївна вважає рішення законним, обґрунтованим, просить залишити його без зміни, апеляційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу індивідуально визначеного майна (нежитлове приміщення) від 01 жовтня 2008 року, посвідченого нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Наумовою Н.Г. та зареєстрованого за № 903, Управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради (продавець) зобов`язався продати фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 (покупець) нежитлові приміщення підвалу, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: приміщення № 1, АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 загальною площею 22,7 кв.м., що згідно з проведеним розрахунком складають 25/100 ідеальної частки.

Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20591283 від 15.10.2008 року підтверджується, що ОСОБА_1 зареєструвала право власності на нежитлові приміщення підвалу, форма власності - приватна.

Нежитлове приміщення позивачки розташовується у підвалі і складається з трьох приміщень: приміщення № 1 площею 3,3 кв.м., приміщення № 2 площею 15 кв.м. та приміщення № 3 площею 4,4 кв.м. Загальна площа нежитлового приміщення, належного позивачці на праві приватної власності становить 22,7 кв.м.

Як вбачається з Технічного паспорту, виготовленого комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», інв. № 68773, власниками підвалу в будинку по АДРЕСА_1 в особі Рівненської міської ради (75/100 частини) та позивачка ОСОБА_1 (25/100 частини).

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу користування спільним майном багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 та нежитловими приміщеннями підвалу загальною площею 22,7 кв. м. у цьому ж будинку.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні спільною сумісною власністю співвласників багатоквартирного будинку та її приватною власністю, унеможливлюючи доступ до неї, а саме: прибудинковою територією, вхідними дверима під`їзду № 2 будинку, приміщеннями під`їзду № 2 будинку, дверима-ґратами, розташованими у під`їзді перед сходами, які ведуть до підвалу, а також самими сходами, які ведуть до підвалу, де розташоване належне їй підвальне приміщення площею 22,7 кв.м.

У відповідності до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ч.1 та ч.2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Разом з тим, відповідно до якої власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, та при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

При цьому, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства (ч.5 ст.319 ЦК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України).

Із листа Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області № 70Зі/200/01-18 від 27.08.2018 року вбачається, що згідно електронної бази даних Інформаційної підсистеми Національної поліції України в період з 2015 року у відділі поліції зареєстровані звернення ОСОБА_1 щодо вчинення відповідачами перешкод у користуванні її нежитловим приміщенням, а саме:

- № 13670, зареєстроване 25.06.2015 року. Фабула: поштою із прокуратури м. Рівне надійшли матеріали звернення ОСОБА_1 про те, що ухвалою Рівненського міського суду було накладено арешт на належне їй тимчасове підвальне приміщення по АДРЕСА_1 і вона не може потрапити до свого приміщення тому, що вхід на сходову клітину і в під`їзді зачинено.

- № 6950, зареєстроване 17.03.2016 року. Фабула: 17 березня о 02:00 надійшла заява ОСОБА_1 відносно неправомірних дій ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які перешкоджають користуватися їй підвальним приміщенням по АДРЕСА_1 .

- № НОМЕР_1 зареєстроване 06.06.2018 року. Фабула: 05.06.2018 року надійшла заява ОСОБА_1 щодо неправомірних дій ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які обмежують її у користуванні її власністю.

- № 24628, зареєстроване 22.06.2018 року. Фабула: 22.06.2018 року надійшла заява ОСОБА_1 про те, що по АДРЕСА_1 було змінено замки до її приміщення.

Згідно з ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Статтею 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що співвласник багатоквартирного будинку - це власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку, а спільне майно багатоквартирного будинку - це приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Згідно ст. 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Статтею 6 цього ж закону передбачено, що співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників.

Відповідно до ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

З огляду на те, що позивачка ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку, вона у відповідності до наведених норм законодавства є співвласником багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 , а відтак має правомочності власника щодо вільного користування спільним майном багатоквартирного будинку, в тому числі і для доступу до підвального приміщення, яке належить їй особисто, у зв`язку з чим її вимоги до відповідачів про усунення перешкод у користуванні є законними та обґрунтованими.

Покликання апеляційної скарги на те, що лише власники квартир у будинку є співвласниками спільної сумісної власності цього будинку, тоді як позивачка не є і не була власницею квартири у будинку АДРЕСА_1 , апеляційним судом відхиляються як так такі, що суперечать нормам закону, зокрема ст. 382 ЦК України, котра визначає, що співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку є усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку.

Доводи апелянта про порушення місцевим судом конституційних гарантій права власності, які за своєю юридичною силою вищі, ніж застосований судом Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» не можуть слугувати підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду. Конституційні гарантії права власності є нормами загальної прямої дії, тоді як зазначений Закон деталізує та регулює особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку його співвласниками, і прийнятий на підставі та у відповідності до Конституції України, узгоджується з її положеннями та не визнаний неконституційним частково чи повністю.

У поданій апеляційній скарзі апелянтом зазначено про те, що позивачка ОСОБА_1 жодного разу не зверталася з проханнями чи зауваженнями щодо чинення перешкод, а тому її вимоги необґрунтовані, як і необґрунтованими є посилання на матеріали кримінального провадження за фактом незаконного проникнення до житла.

Як зазначалося вище, право власності охоплює правочомочності власника щодо володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Це право включає в себе і право власника на вільний доступ до свого майна в тих межах і у той спосіб, які не заборонені законом, та кореспондується із обов`язком інших осіб не порушувати таке право доступу умисним перешкоджанням. Стороною відповідачів не доведено жодними доказами обставин чи фактів, які б свідчили, що доступ позивачки до спільного майна багатоквартирного будинку та її приватного майна певним чином порушує права власності інших співвласників, і судом таких обставин також не встановлено.

Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_4 як особою, в чиїх інтересах подана апеляційна скарга її законним представником ОСОБА_2 не доведено та не обґрунтовано жодними доказами в розумінні ст.76-80 ЦПК України порушення її прав оскаржуваним рішенням суду.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки фактично дублюють обґрунтування позовної заяви, зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_4 як її законний представник, залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 червня 2021 року залишити без зміни.

Поновити дію рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 червня 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 травня 2022 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.