СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/17652/19

пр. № 2/759/657/22

21 лютого 2022 року

Святошинський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Горбенко Н.О., за участю секретарів судового засідання Савіцькій Л.Д., Скиданенко Г.В., Кравченко А.Р., представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Шкурідіна Є.Є., третьої особи ОСОБА_2 , представника третьої особи ОСОБА_2 - адвоката Чокля Є.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_5 ; Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович про визнання довіреності недійсною, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року Позивач ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_5 ; Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович про визнання довіреності недійсною. В якому просить визнати недійсною довіреність, посвідчену Приватним нотаріусом КМНО Чуловським В.А., номер в реєстрі №1192, якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_4 розпоряджатися автомобілем «TOYOTA HIGHLANDER", 2011 р.в., номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , Свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3 від 09.04.2014 року.

Так, в обґрунтування позову зазначає, що восени 2013 році в мережі Інтернет позивач побачив розміщене оголошення про продаж за 10 000 доларів США придатних для відновлення залишків автомобіля «TOYOTA HIGHLANDER" та документів на нього. В подальшому, ОСОБА_1 приїхав до м. Харкова оглянув автомобіль, який знаходився в непридатному стані та прийняв рішення про його купівлю, з метою відновлення та подальшого користування ним. Так, особі, яка надала для огляду автомобіль останній залишив завдаток 500 доларів США та підтвердив згоду придбати пошкоджений автомобіль. Пізніше, автомобіль «TOYOTA HIGHLANDER" був доставлений ОСОБА_1 в м. Київ. Так, на місці погрузки автомобіля власником даного автомобіля ОСОБА_6 позивачу було передано обрізане Свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_4 від 25.10.2011 року на ім`я ОСОБА_6 , довідку про ДТП, Облікову картку Бориспільського ВРЕР про зняття автомобіля з реєстрації від 13.08.2013 року з ОСОБА_6 та транзитні номери.

Так, автомобіль «TOYOTA HIGHLANDER", д.н.з. НОМЕР_5 , було пошкоджено ІНФОРМАЦІЯ_4 в результаті ДТП, в якій водій ОСОБА_7 загинув, а автомобіль прийшов у стан, непридатний для користування ним. 13.08.2013 року Пошкоджений автомобіль «TOYOTA HIGHLANDER" д.н.з. НОМЕР_5 , був знятий власником ОСОБА_6 з реєстрації з обслуговування для подальшої реалізації. Пластикове Свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_4 від 25.10.2011 року було обрізане працівниками ВРЕР ДАІ, а ОСОБА_6 були видані транзитні номери строком на 60 діб. Згодом, після придбання залишків автомобіля «TOYOTA HIGHLANDER", позивач транспортував його до свого знайомого в с. Козаревичі, Вишгородського району, Київської обл.., де було прийнято рішення про продаж залишків пошкодженого автомобіля та документів.

Так, шляхом розміщення оголошення на сайті autoria.ua в лютому 2014 року ОСОБА_1 запропонував залишки автомобіля та документи на нього для продажу. Через деякий час, ОСОБА_3 погодився придбати автомобіль. Через декілька днів, ОСОБА_3 приїхав з невідомим позивачу чоловіком віддав кошти та повідомив, що весь автомобіль його не цікавить, що йому потрібні лише деякі елементи, в тому числі елементи кузова з VIN- кодом, а також документи на автомобіль та транзитні номери. ОСОБА_3 позивач передав документи, два пусті аркуші паперу зі своїм підписом, транзитні номери на автомобіль. Після цього ОСОБА_3 вирізав необхідні йому елементи кузову, а ОСОБА_1 отримав 9000 доларів США.

Згодом, позивачу зателефонував ОСОБА_3 та попросив надати йому копію свого паспорту та ідентифікаційного коду. Пояснив, що має намір відновити собі автомобіль «TOYOTA HIGHLANDER" під придбані у заявника документи та для постановки на облік на своє ім`я йому необхідні анкетні дані ОСОБА_1 . Так, позивач надіслав останньому копії своїх документів. Пізніше, знову в телефонній розмові ОСОБА_3 повідомив позивачу, що на придбані залишки автомобіля «TOYOTA HIGHLANDER" та документи є покупець. У розмові пояснив, що документи рахуються знятими з реєстраційного обліку з ОСОБА_6 та їх необхідно оформити. Попросив позивача під`їхати до нотаріуса та поставити підпис у документах. Не маючи юридичної освіти, не усвідомлюючи наслідки правочинів процедури оформлення автомобіля, позивач був введений в оману ОСОБА_3 до того, що підпис позивача є лише формальністю.

Однак, на початку 2018 року позивача викликали до правоохоронних органів для допиту в якості свідка. Де з матеріалів кримінального провадження стало відомо, що 23.08.2017 року до Малиновського Відділу поліції м. Одеса надійшла заява ОСОБА_2 про вчинення кримінального правопорушення за ч.4 ст.190 КК України, відповідно до якої нібито позивач 15.05.2014 року продав ОСОБА_2 автомобіль «TOYOTA HIGHLANDER" д.н.з. НОМЕР_2 та номером кузова НОМЕР_1 , який був виготовлений в не заводських умовах.

Так, ОСОБА_2 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, як такого, що проданий ОСОБА_1 шляхом введення ОСОБА_2 в оману, щодо істотних властивостей автомобіля.

Так, заочним рішенням суду від 12.03.2018 року по справі №759/15306/17, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 10.09.2019 року, було визнано недійсним правочин щодо купівлі-продажу автомобіля «TOYOTA HIGHLANDER" від 15.05.2014 року та стягнуто з позивача на користь ОСОБА_2 матеріальний збиток у розмірі 1498872 грн. та моральну шкоду у розмірі 50000 грн.

Рішення у справі №759/15306/17 оскаржується в касаційному порядку.

На підставі заочного рішення від 12.03.2018 року, яке набрало законної сили 10.09.2019 року, ПВ ОСОБА_8 30.05.2018 року було відкрито виконавче провадження.

В межах кримінального провадження № 0001707 від 26.04.2017 року, досудовим розслідуванням проведено почеркознавчу експертизу, відповідно до Висновку якої підтверджено, що підпис від імені позивача на Довідці - рахунку ААВ №504441 від 29.08.2013 року виконаний не ОСОБА_1 . Також доведено, що підпис від імені позивача в Заяві від 09.04.2014 року про постановку автомобіля на облік в Центрі №1201 надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів ГУ МВС України в Дніпропетровській обл.. виконано не ОСОБА_1 .

В межах кримінального провадження № 0001707 від 26.04.2017 року, досудовим розслідуванням проведено трасологічну експертизу, відповідно до Висновку якої, на придбаному ОСОБА_2 автомобілі немає жодного елемента від автомобіля, уламки від якого ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_6 .

Встановлені в межах кримінального провадження 0001707 від 26.04.2017 року, досудове розслідування якого проводиться Малиновським ВП у м. Одесі, обставини стали приводом для звернення до Деснянського районного суду м. Києва.

Так, ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 12.08.2019 року було відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 . Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес Автотрейд», ОСОБА_6 , Регіонального сервісного центру МВС України в Дніпропетровській області, ПП «ОСОБА_9» в особі ОСОБА_9 , 3-тя особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування державної реєстрації права власності на автомобіль, визнання недійсним договору купівлі - продажу.

В той же час, в межах кримінального провадження №0000773 від 14.08.2018 року, досудове розслідування якого здійснюється СВ Вишгородського ВП ГУНП в Київській обл.. за фактом підробки довіреності від імені ОСОБА_1 , було допитано ОСОБА_3 , який підтвердив, що придбав у заявника елемент кузова та отримав документи на автомобіль, а також свідка ОСОБА_10 , який підтвердив продаж елемента кузова.

У зв`язку з вищевикладеним позивач просить задовольнити позовні вимоги, а саме визнати недійсною довіреність, посвідчену Приватним нотаріусом КМНО Чуловським В.А., номер в реєстрі №1192, якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_4 розпоряджатися автомобілем «TOYOTA HIGHLANDER", 2011 р.в., номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , Свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3 від 09.04.2014, оскільки поставивши підпис у довіреності , він не усвідомлював зміст правочину. Його воля не могла бути спрямована на видачу прав розпоряджатися тим, чим він не володів. Його діями керували думки про те, що підпис це формальність.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Марко Я.Р.

Ухвалою судді від 09.01.2020 року відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження (а.с.170-171, т.1).

04.02.2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_2 , в якому він просить відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що підпис на бланку довіреності ОСОБА_1 здійснено власноручно самим ОСОБА_1 , також вказані пояснення ОСОБА_1 , спростовуються наявністю його особистого підпису із зазначенням прізвища, написаного власноручно, у журналі реєстраційних дій нотаріуса КМНО Чуловського В.А., що ще раз підтверджує вчинення ОСОБА_1 довіреності саме 12.04.2014 року. Посилання позивача, на той факт, що поставивши підпис на довіреності, ОСОБА_1 не усвідомлював зміст правочину та те, що його воля не могла бути спрямована на видачу права розпоряджатися тим, чим він не володів спростовується наявними у матеріалах справи доказами та не може бути підставою для скасування правочину. Отже, виходячи з аналізу ситуації, доказів та пояснень ОСОБА_1 , останній вчинив оспорювану довіреність за власним волевиявленням, був обізнаний про її наявність з моменту її вчинення (а.с.182-188 т.1).

17.02.2020 року Адвокатом Шкурідіним Є.Є., в інтересах ОСОБА_1 було подано заяву про повернення відзиву на позовну заяву, поданого ОСОБА_2 , без розгляду, у зв`язку з тим, що третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, відповідно до ст..181 ЦПК України наділена правом подати Пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Тому зважаючи на те, що третьою особою по справі - ОСОБА_2 подано до суду Відзив на позовну заяву, подати який він не мав права, оскільки не має процесуального статусу відповідача, підстав для прийняття до розгляду такого документу не вбачається (а.с.230-231 т.1).

В порядку автоматизованого розподілу справ між суддями справу, відповідно до розпорядження №41 від 27.03.2022р., цивільну справу №759/17652/19 передано судді Горбенко Н.О. у зв`язку із закінченням повноважень судді Марко Я.Р. (а.с.239-240 т.1).

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 27.03.2020 року відкрито провадження по справі та постановлено здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження (а.с.241 т.1)

06.07.2020 року Адвокатом Шкурідіним Є.Є., в інтересах ОСОБА_1 було подано клопотання про долучення доказів до справи, а саме про долучення копії Постанови ВС від 27.05.2020 року у справі №759/15306/17, Копію ухвали КАС від 12.05.2020 року та копію Постанови про закриття виконавчого провадження (а.с.31-46 т.2).

03.09.2020 року Позивачем було подано клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення КАС справи 754/11830/19 (а.с.69-72 т.2). Дане клопотання 17.11.2020 року було залишено без розгляду (а.с.160-161 т.2).

06.10.2021 року Адвокатом Шкурідіним Є.Є., в інтересах ОСОБА_1 було подано клопотання про долучення доказів до справи, а саме копії Постанови КАС по справі 754/11830/19 від 18.11.2020 р. (а.с.26-39 т.3).

06.10.2021 року Ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

03.02.2022 року Засобами електронного зв`язку, ПН КМНО Чуловським В.А. подані письмові пояснення, в яких він просить розглянути справу без його участі, проти задоволення позовної заяви ОСОБА_1 заперечує в повному обсязі. В обґрунтування зазначає, що під час посвідчення вищезазначеної довіреності, він особисто роз`яснив ОСОБА_1 зміст норм ЦК щодо поняття довіреності, її форми, строків, передоручення, припинення представництва за довіреністю, скасування довіреності та відмови представника від вчинення дій, які були визначені довіреністю. Також нотаріусом було встановлено особу ОСОБА_1 та перевірена його дієздатність. Так, дійсність наміру сторони довіреності ОСОБА_1 підтверджується його особистим підписом на довіреності. Крім того зазначає, що доводи позивача про те, що автомобіль ніколи не перебував у його власності, спростовується безпосередньо текстом довіреності від 12.04.2014 року, що посвідчена нотаріусом Чуловським В.А., в якій ОСОБА_1 , надаючи ОСОБА_4 повноваження щодо розпорядження автомобілем марки «TOYOTA HIGHLANDER",2011 року випуску, власноруч зазначив, що вказаний автомобіль належить йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3 . Також факт видачі цієї довіреності саме ОСОБА_1 підтверджується Висновком судової експертизи від 03.06.2019 року за №19-1948 у КП №0001707, яким встановлено належність підпису ОСОБА_1 на довіреності, а також особистими показами ПН КМНО Чуловського В.А. Крім того, за результатами перевірки бланку в Єдиному реєстрі спеціальних бланків нотаріальних документів за серією та номером бланку ВТТ 973452, на якому було посвідчено оскаржувану довіреність, код та дата витрачання бланку повністю співпадає з реальним документом, що був на нього нанесений (а.с.134-141 т.3).

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Шкурідін Є.Є., наполягав на задоволенні позовних вимог, з підстав викладених у позові.

Третя особа ОСОБА_2 , та представник третьої особи ОСОБА_2 - адвокат Чокля Є.Ю., заперечували проти задоволення вимог, просили відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені, про причини неявки суду не повідомили.

Суд, заслухавши вступне слово сторін, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням заперечень сторін та поданих доказів, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Судом встановлено, що 12.04.2014 ОСОБА_1 уповноважив довіреністю ОСОБА_4 розпоряджатися ( в т.ч. вчиняти правочини щодо експлуатації , страхування , здавання в оренду, а також продажу, за ціну та на умовах , йому (їм) відомих) при умові сплати всіх передбачених чинним законодавством України податків, належним ОСОБА_1 на підставі: Свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3 , виданого та зареєстрованого Центром ДАІ 1201 ГУМВС України в Дніпропетровській обл., 09.04.2014 року , автомобілем марки «TOYOTA HIGHLANDER", 2011 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.18 т.1).

Вказана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А.12.04.2014, зареєстрована в реєстрі за №1192, термін дії довіреності до 12.04.2019 року.

Відповідно до повідомлення Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській обл.. автомобіль «TOYOTA HIGHLANDER», номерний знак НОМЕР_5 , чорного кольору, 2011 року випуску, номер кузова № НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 від 25.10.2011 року, реєструвався за громадянином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстрація відбувалась у ВРЕР ДАІ з обслуговування м. Бориспіль та Бориспільського району при УДАІ ГУМВС України в Київській області на підставі Довідки-рахунка КІМ №971140 від 24.10.2011 року (а.с.19 т.1)

13.08.2013 року пошкоджений автомобіль «TOYOTA HIGHLANDER" д.н.з. НОМЕР_5 , був знятий власником ОСОБА_6 з реєстрації з обслуговування для подальшої реалізації. Пластикове Свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_4 від 25.10.2011 року було обрізане працівниками ВРЕР ДАІ, а ОСОБА_6 були видані транзитні номери строком на 60 діб.

Так, 09.04.2014 року Вказаний автомобіль реєструвався з номерним знаком НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 від 09.04.2014 р., за громадянином ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 . Реєстрація відбулась у Дніпропетровському ВРЕР-1 на підставі довідки- рахунка ААВ №504441 від 29.08.2013. 15.05.2014 року автомобіль знято з обліку для реалізації (а.с.19 т.1).

15.05.2014 року Автомобіль зареєстрований з номерним знаком НОМЕР_6 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_7 від 15.05.2014 року за громадянином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_3 . Реєстрація відбулась у Дніпропетровському ВРЕР-1 на підставі довідки - рахунка ВІА №469185 від 15.05.2014 р. (а.с.19-20 т.1).

Відповідно до копії Висновку експертного дослідження від 25.04.2014 року №16/5142/6/Д на досліджуваному автомобілі «TOYOTA HIGHLANDER", номерний знак НОМЕР_6 , чорного кольору, ідентифікаційний номер змінювався шляхом видалення фрагмента номерної деталі з первинним ідентифікаційним номером, з послідуючим вварюванням аналогічного за розмірами фрагмента номерної деталі, на якому маркування JTEES42A702183961 нанесено не заводським способом. Встановити первинний ідентифікаційний номер досліджуваного автомобіля не представилось можливим. Ідентифікаційний номер двигуна НОМЕР_8 нанесений не заводським способом (перебитий) (а.с.46-48 т.1).

Відповідно до копії Висновку експерта Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №23 на даному дослідженні автомобіля «TOYOTA HIGHLANDER", номерний знак НОМЕР_6 , ідентифікаційні номери кузова та двигуна змінювався не в заводських умовах. Ідентифікаційний номер кузова VIN № НОМЕР_1 на автомобілі марки «TOYOTA HIGHLANDER", номерний знак НОМЕР_6 змінювався шляхом видалення фрагменту номерного майданчика та наступного вварювання не в заводських умовах аналогічного за розмірами фрагменту саморобної металевої пластини, із нанесеним на ній маркуванням JTEES42A702183961. Ідентифікаційний номер двигуна змінювався шляхом знищення первинного номера та наступного нанесення не в заводських умовах символів порядкового номера двигуна НОМЕР_9 .На наданому досліджуваному автомобілі «TOYOTA HIGHLANDER", номерний знак НОМЕР_6 , на суміжних деталях кузова, що з`єднані із номерною панеллю кузова, слідів деформації та ремонтно-відновлюваних робіт не виявлено. При проведенні експертного дослідження встановлено первинний номер двигуна 2GR J760774, та встановлено, що заводом - виробником зазначений двигун комплектувався з кузовом з ідентифікаційним номером НОМЕР_10 (а.с.49-58 т.1).

Так, згідно з Висновком експерта №18-1948 судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами досудового розслідування у КП №0001707 від 26.04.2017 року,встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 на довідці-рахунку ААВ №504441 від 29.08.2013( в графі «Зазначений транспортний засіб (складову частину, що має ідентифікаційні номери ) одержав», виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Підписи від імені ОСОБА_11 в заяві №38073116 від 09.04.2014( в графах «Зміст перевірив(ла) ОСОБА_1 » та колонках «Здав», «Отримав»), виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_1 та рукописний текст в довіреності ВТТ 973452 від 12.04.2014 (в графі «Підпис»), виконані самим ОСОБА_1 (.а.с.59-69 т.1).

Відповідно до копії Протоколу допиту свідка в межах кримінального провадження №0000773 від 14.08.2018 року, досудове розслідування якого здійснюється СВ Вишгородського ВП ГУНП в Київській обл.. за фактом підробки довіреності від імені ОСОБА_1 , було допитано ОСОБА_3 , який підтвердив, що придбав у заявника елемент кузова та отримав документи на автомобіль, а також відповідно до Протоколу допиту свідка ОСОБА_10 , від 25.12.2018 року ,який підтвердив продаж елемента кузова (а.с. 71-78 т.1).

Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач, як на підставу визнання довіреності недійсною, посилається на те, що поставивши підпис у довіреності , він не усвідомлював зміст правочину. Його воля не могла бути спрямована на видачу прав розпоряджатися тим, чим він не володів. Його діями керували думки про те, що підпис це формальність.

Сутність та правова природа загального цивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Положеннями ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ч 1. ст. 204 ЦК України).

Відповідно до пунктів 2, 3, 4 глави 6 розділу I Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Тобто, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновком, що містяться в постанові Верховного Суду від 05.04.2018 року у справі №61-10910св18.

У ході розгляду справи, дослідження доказів, судом не встановлено тих підстав, що передбачені законом, для визнання довіреності недійсною, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що правочин, виданий від імені ОСОБА_1 на уповноваження ОСОБА_4 довіреністю, відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, зокрема: волевиявлення учасника правочину відповідало його внутрішній волі, правочин вчинений у формі, встановленій законом, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, його зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, видана позивачу при повному усвідомленні значення своїх дій, розумінні всіх обставин, які мають істотне значення.

Крім того, згідно з Висновком експерта №18-1948 судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами досудового розслідування у КП №0001707 від 26.04.2017 року, встановлено,що підпис від імені ОСОБА_1 та рукописний текст в довіреності ВТТ 973452 від 12.04.2014 (в графі «Підпис»), виконані самим ОСОБА_1 .

Твердження позивача, щодо введення відповідачем його в оману, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів (п. 20 Постанови Пленуму).

Згідно узагальнення Верховного Суду України «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», викладених у листі від 24.11.2008, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Вважаємо, що відповідно до змісту ст. 230 ЦК ця стаття не повинна поширюватись на односторонні правочини, якими, зокрема, є заповіт, довіреність, що було підтверджено рішенням Верховного Суду України від 19 липня 2006 р. у справі № 6-7182св06.

У правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків. На цих підставах необхідно виділити правочини, вчинені під впливом: помилки (ст. 229 ЦК); обману (ст. 230); насильства (ст. 231); тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233), а також унаслідок зловмисної домовленості (ст. 232). Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв`язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах (узагальнення Верховного Суду України «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», викладені у листі від 24.11.2008).

Фактично позивач обґрунтовує невідповідність волевиявлення його внутрішній волі тим, що відповідач ввів його в оману (ст. 230 ЦК України), проте судом вище уже було зазначено, що ст. 230 ЦК України не підлягає застосуванню до односторонніх правочинів, якою є оспорювана довіреність.

Твердження про відсутність у позивача волевиявлення на видачу довіреності спростовуються матеріалами справи.

Зокрема, в довіреності міститься особистий підпис ОСОБА_1 та печатка ПН КМНО Чуловського В.А., що свідчить про його обізнаність зі змістом довіреності та надання відповідачу зазначених у довіреності повноважень.

Довіреність посвідчена ПН КМНО Чуловським В.А. з додержанням вимог чинного законодавства України, яка виражала волю довірителя.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові суду від 12.02.2014 у справі № 6-165цс13, вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником суду слід з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин.

Згідно ч. 1 ст. 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною.

Судом встановлено, що наданим ст. 249 ЦК України правом, ОСОБА_1 не скористався, спірна довіреність останнім не відкликалась та не скасовувалась, до приватного нотаріуса позивач не звертався.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсною довіреності, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, що оспорювана довіреність виражала волю довірителя, тобто волевиявлення позивача було на видачу довіреності саме з таким змістом, власноручно підписана позивачем, який знав її зміст і виражав її волю, таким чином є не доведеним існування обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочину, а відтак відсутні підстави для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 202, 203, 204, 207, 215, 237, 249, ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_5 ; Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович про визнання довіреності недійсною - відмовити.

На рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду може бути подано апеляційну скаргу.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.О. Горбенко