Провадження № 2/742/49/22
Єдиний унікальний № 742/1430/21
РІШЕННЯ
13 січня 2022 року м.Прилуки
Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області у складі головуючого судді Циганка М.О., за участю секретаря судового засідання Харченко Л.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Малодівицької об`єднаної територіальної громади Прилуцького району Чернігівської області про позбавлення батьківських прав,
В квітні 2021 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Зарічна Л.А. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав. Свої вимоги мотивуючи тим, що ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 . Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19.08.2011 року між нею та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу донька мешкає разом з нею. З відповідача по справі судовим наказом стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки, однак відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків у відношенні власної дитини, не переймається її психологічним та фізіологічним життям, не бере участі у її вихованні, у зв`язку з чим і звернулася до суду із позовом про позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітньої доньки.
В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали у повному обсязі, обгрунтувавши його доводами, викладеними у позовній заяві, крім того позивач пояснила, що після розлучення в 2011 році за рішенням суду вони з відповідачем проживали разом до 2017 року і відповідач надавав кошти на утримання дитини.
Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, вважає вимоги позивача необгрунтованими та безпідставними, а також пояснив, що з нього стягуються аліменти утримання спільної доньки, крім того він надавав кошти для поїздки доньки за кордон для відпочинку.
Представник третьої особи органу опіки та піклування Малодівицької об`єднаної територіальної громади Прилуцького району Чернігівської області в судовому засіданні вважає вимоги позивача необгрунтованими та безпідставними, посилаючись на висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо неповнолітньої доньки.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Позивач та відповідач є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7зв). Дитина проживає разом з матір`ю (а.с.9). Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19.08.2011 року було розірвано.
Підставою звернення до суду із позовом про позбавлення батьківських прав позивач зазначає ухилення відповідача від належного виконання батьківського обов`язку щодо виховання доньки.
Відповідно до висновку голови комісії з питань захисту прав дитини селищного голови Малодівицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області, визнано недоцільним позбавляти батьківських прав ОСОБА_2 щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , 2007 року народження.
Рішення обґрунтовано тим, що згідно довідки-характеристики виданої Петрівським старостинським округом №4 ОСОБА_2 на даний час на території округу не проживає, а за час проживання в селі зарекомендував себе з позитивної сторони, працює на ТОВ «АГРОКІМ» трактористом-машиністом і з січня місяця 2020 року здійснюється відрахування аліментів згідно судового наказу Прилуцького міськрайонного суду від 27.11.2019 року. В своїй заяві на ім`я начальника служби у справах дітей Малодівицької селищної ради від 01.07.2021 ОСОБА_2 пояснив, що під час розлучення залишив все спільно нажите майно дітям та колишній дружині, з дітьми спілкувався, хоч і не часто, аліменти сплачує від часу влаштування на роботу. Причиною подання заяви про позбавлення його батьківських прав вважає небажання колишньої дружини узгоджувати з ним надання дозволів на виїзд доньки за кордон. Непорозуміння між ним і колишньою дружиною призводять до того, що донька сама не бажає з ним спілкуватися, уникає зустрічей. відповідач вважає що з часом відносини з донькою налагодяться. Таким чином, не знайшла своє підтвердження обставина ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків по вихованню своєї дитини. Служба у справах дітей Малодівицької селищної ради 16.08.2021 року надала висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , в якому зазначила, що позбавлення відповідача батьківських прав буде не на користь неповнолітньої дочки. Комісія з питань захисту прав дитини рекомендувала виконавчому комітету Малодівицької селищної ради надати висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , 2007 року народження.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав відповідача стосовно доньки, позивач посилається на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню доньки.

Тлумачення пункту 2 частини першоїстатті 164 СК Українидозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

За положенням частини шостої статі 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості особи, яку мають намір позбавити батьківських прав та її поведінці. Факт заперечення особи проти позову про позбавлення її батьківських прав свідчить про її інтерес до дитини.

Висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав оцінюється судом як один із доказів, і суд погоджується з таким висновком, вважає його достатньо обґрунтованим та таким, що не суперечить інтересам дитини.

На підтвердження ухилення відповідача від виконання обов`язків по вихованню дітей представник позивача надав суду довідку Малодівицької селищної ради №315 від 14.04.2021 року, довідку Малодівицької амбулаторії загальної практики сімейної медицини №217 від 14.04.2021 року, характеристику Малодівицької ЗОШ №37 від 01.04.2021 року, довідку Прилуцької ЦРЛ №424 від 18.12.2021 року та довідку КНП «Прилуцька міська стоматологічна поліклініка» від 29.12.2021 року. Із аналізу досліджених судом даних довідок вбачається, що батько дитини не приймає участь у її вихованні, не звертався до амбулаторії, поліклініки та лікарні з питань лікування та профілактичних оглядів доньки а також, що навчанням дитини батько не цікавиться.

Однак вищенаведені акти не дають суду достатньо підстав дійти категоричного висновку про злісне ухилення відповідача від виховання доньки, свідоме нехтування її батьківськими обов`язками, а також винну поведінку відповідача щодо неповнолітньої доньки.

Обставини викладені у цих документах можуть свідчити лише про неналежне виконання відповідачем батьківських обов`язків, що не є тотожним поняттю злісне ухилення від виконання батьківських обов`язків і відповідно до ст. 164 СК України не є правовою підставою для позбавлення батьківських прав.

Наведені обставини спростовують доводи позивача про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей та її свідоме, умисне нехтування батьківськими обов`язками.

При цьому судом встановлено, відповідач працевлаштований і на даний час працює, і з січня місяця 2020 року здійснюється відрахування аліментів згідно судового наказу Прилуцького міськрайонного суду від 27.11.2019 року.

На думку суду, факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав, з`явлення на усі судові засідання, бажання спілкуватися з донькою і відновити спілкування з нею, брати участь в її вихованні, в сукупності свідчать про інтерес відповідача до доньки, а тому суд дійшов висновку про необхідність надати можливість відповідачу та доньці налагодити їх родинні стосунки, що підтверджує висновок голови комісії з питань захисту прав дитини селищного голови Малодівицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо неповнолітньої доньки.

Надані представником позивача докази разом із доказами відповідача в їх сукупності, їх взаємний зв`язок, не дають змогу дійти категоричного висновку про наявність обставин свідомого нехтування, ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню доньки, тому суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та позбавлення відповідача батьківських прав.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

В звязку з викладеним, не підлягають до задоволення і вимоги позивача про стягнення з відповідача понесених нею судових витрат.

Керуючись вищевикладеним, на підставі ст. ст.12, 13, 81, 258-259, 263, 264, 265, 352, 354, 355, п.п.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд,

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Малодівицької об`єднаної територіальної громади Прилуцького району Чернігівської області про позбавлення батьківських прав відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Максим Циганко