ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1008/22 Справа № 205/9510/18 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Заворотного К.Я.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про припинення права власності, стягнення компенсації вартості частини домоволодіння, визнання права власності на частину домоволодіння та зняття з реєстраційного обліку, -

ВСТАНОВИЛА:

21 грудня 2018 року до ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, пред`явленим до ОСОБА_2 на предмет припинення права власності, стягнення компенсації вартості частини домоволодіння та визнання права власності на частину домоволодіння, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на підставі договору дарування від 11 червня 2014 року позивачеві належить 3/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1 . Також позивачеві на підстав договору дарування від 11 червня 2014 року належить 3/4 частини земельної ділянки АДРЕСА_1 . Інша 1/4 частина вказаних спірних домоволодіння та земельної ділянки на підставі свідоцтва про право на спадщину належить відповідачеві. ОСОБА_1 проживає у вказаному домоволодінні понад 30 років. Відповідач у вказаному домоволодінні не проживає і ніколи не проживала, її батько, після смерті якого вона успадкувала належну їй частку, також не проживав у спірному домоволодінні. Домоволодіння складається із житлового будинку, літньої кухні, гаражу, сараїв, вбиральні та огорожі. Сторони не є членами родини, спільно не проживають, спільне господарство не ведуть. ОСОБА_2 інтересу до майна ніколи не виявляла, витрат по утриманню майна не несла. Позивач неодноразово зверталася до ОСОБА_2 з пропозицією разом здійснити ремонті роботи у будинку та понести витрати по облаштуванню території, проте, відповідач з посиланням на наявність іншого житла, відмовлялася. Між сторонами склалися напружені неприязні стосунки. Відповідач штучно та навмисно створює видимість відсутності житла: фактично вона проживає з родиною у буд. АДРЕСА_2 , має частку від приватизації у квартирі АДРЕСА_3 , її чоловікові належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_4 , батьки відповідача володіють житловим будинком АДРЕСА_5 . Власником 1/2 частини зазначеного будинку був її батько, після смерті якого вона мала право успадкувати частину, проте, навмисно не зробила цього. На пропозицію продати належну відповідачеві 1/4 частину домоволодіння вона погоджувалася, але кожен раз збільшувала ціну до нереальної суми, яка не відповідає її частці у праві власності. Посилалась на те, що поділ домоволодіння в натурі неможливий, частка відповідача є незначною, просила суд припинити право власності ОСОБА_2 на 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_1 та на 1/4 частину земельної ділянки за тією ж адресою; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_1 та на 1/4 частину земельної ділянки за тією ж адресою; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості її частини, зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі (а.с.231-235 Том ІІ).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав того, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки доказам, які мають значення для розгляду справи, судом неповно з`ясовані обставини справи, що мають значення при розгляді, порушено норми як матеріального, так і процесуального права.

На виконання вимог ст. 360 ЦПК України, 29 листопада 2021 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає про ухвалення рішення судом першої інстанції без порушень норм матеріального та процесуального права, посилаючись на те, що позивачем, в силу ст. ст. 77-81 ЦПК України, не надано належних і допустимих доказів на підтвердження обґрунтування позовних вимог, а обґрунтуванням апеляційної скарги позивач фактично вводить суд в оману та викривляє дійсні обставини справи, внаслідок чого вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм процесуального та матеріального права, тому просить залишити його без змін та відмовити в задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено з матеріалів справи та допиту свідків, що на підставі договору дарування частини земельної ділянки від 11 червня 2014 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого у реєстрі за № 2-295, ОСОБА_1 на праві власності належить 3/4 частини земельної ділянки площею 0,0802 га кадастровий № :08:791:0003, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 7).

Згідно з договором дарування частини домоволодіння від 11 червня 2014 року, посвідченим Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованим у реєстрі за № 2-294, 3/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 8).

Право власності на 1/4 частину земельної ділянки АДРЕСА_1 загальною площею 0,0802 га кадастровий № :08:791:0003, на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 05 серпня 2014 року Другою синельниківською державною нотаріальною конторою, належить ОСОБА_2 , про що містяться відомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 63-65).

1/4 частина вищевказаного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 05 серпня 2014 року Другою синельниківською державною нотаріальною конторою, належить ОСОБА_2 , право власності на яку у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 62-62 оберт, 63-65).

Згідно з відповіддю КП «Синельниківське МБТІ» Дніпропетровської області № 136 від 24 червня 2019 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18 лютого 1989 року Раївською сільською радою і зареєстрованого у реєстрі за № 41, належить ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 105).

На підставі відомостей, які містяться в архіві КП «Криворізьке БТІ» Дніпропетровської обласної ради № 1027 від 04 липня 2019 року, право власності на квартиру АДРЕСА_3 до 2011 року було зареєстровано за ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06 березня 1997 року. У 2011 році право власності на ѕ частини вказаної квартири на підставі договору дарування зареєстровано за іншими особами (т. 1 а.с. 107).

Актом від 03 червня 2019 року, складеним ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , та ОСОБА_12 , затвердженим головою квартального комітету № 14 Новокодацької районної у м. Дніпрі ради ОСОБА_15, встановлено, що у буд. АДРЕСА_1 , починаючи з 2007 року ніколи не вселялися та не проживали ОСОБА_13 з родиною, і ОСОБА_2 з родиною; в будинку проживала родина ОСОБА_14 (т. 1 а.с. 171).

11 лютого 2020 року місце проживання ОСОБА_2 було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 105).

Судом першої інстанції також було оглянуто адміністративну справу № 205/9135/16-п (провадження № 3/205/297/17) відносно ОСОБА_2 за вчинення адміністративного порушення, передбаченого ч. 2 ст. 154 КУпАП. З матеріалів адміністративної справи судом встановлено, що у протоколі про адміністративне правопорушення від 22 листопада 2016 року, складеному відносно ОСОБА_2 зазначено місце реєстрації останньої за адресою: АДРЕСА_3 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , своїх поясненнях ОСОБА_2 зазначає адресу свого проживання як АДРЕСА_2 , про що також вказано у заяві до суду про розгляд адміністративної справи у її відсутність. При цьому у своїх запереченнях, які надійшли до суду 15 лютого 2017 року, вона наполягає, що проживає за адресою реєстрації: АДРЕСА_3 .

З показань свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , судом першої інстанції встановлено та підтверджено обставини, які зазначає позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався принципами ч.1 ст.316, ч.1 ст. 317, ч.1 ст. 321, ч.1 ст. 360, ст. 364, ч.1 ст. 365, ст. 383, ч.1 ст. 386 ЦК України, ст.ст. 41, 47 Конституції України, та висновками Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №61-4860св18, ВССУ від 27 січня 2016 року у справі №6-12402ск15, Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року у справі №6-1943цс16, Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №908/1754/17, Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №750/11178/17, посилаючись на те, що частка відповідача є значною та їй буде спричинено шкоду, з огляду на те, що в матеріалах справи міститься лише технічний паспорт на домоволодіння, виготовлений станом на 31 серпня 2007 року (а.с.112-114 Том ІІ), а доступу до домоволодіння АДРЕСА_1 , інженерові КП "ДМБТІ" для складання нового технічного паспорту сторонами не забезпечено, що не може підтверджувати пояснення сторін складу домоволодіння як з 1 житлового будинку загальною площею 53,3 кв.м., житловою 27.1 кв.м., так і із двох житлових будинків, загальною площею 183 кв.м.(т. 2 а.с. 170-171), як і не заявлено жодною із сторін клопотання про призначення та проведення судової будівельно-технічної, земельно-технічної, товарознавчої експертиз, що, в силу ст.ст.76-81 ЦПК України, свідчить про відсутність належних та достатніх доказів в обґрунтування позовних вимог, з чим також погоджується колегія суддів.

Суд першої інстанції також вірно дійшов висновку, що спільне володіння і користування позивачем та відповідачем домоволодінням є неможливим, у зв`язку із складними стосунками, що склалися між сторонами, та відсутністю будь-яких взаємовідносин, які б давали змогу говорити про можливість спільного проживання у спірному домоволодінні, а також недосягненням сторонами згоди щодо умов користування домоволодінням. При цьому, грошова компенсація власнику може бути надана тільки за його згодою, однак відповідач такої згоди на отримання грошової компенсації не надавала, бажає користуватись майном, що також унеможливлює припинення права власності відповідача на належну їй 1/4 частину спірного домоволодіння та земельної ділянки та завдасть істотної шкоди її інтересам, як і унеможливлює зняття її з реєстраційного обліку за спірною адресою.

Таким чином, оскільки наявні докази у справі в сукупності свідчать про те, що відповідач має значну частку у спільному майні, яка можлива до виділу її в натурі, з урахуванням того, що остання не надавала своєї згоди на отримання грошової компенсації у будь-якому розмірі, а право власності є непорушним, а тому наявні правові підстави для відмови у задоволенні позовних вимог позивача про припинення права власності відповідача у спірному нерухомому майні, стягнення з неї на користь позивача грошової компенсації та визнання за позивачем права власності на часту відповідача у спірному майні, як і зняття відповідача з реєстраційного обліку за спірною адресою.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , висновків суду не спростовують, будь-яких належних та допустимих додаткових доказів на підтвердження своїх доводів нею до апеляційної інстанції не подавалось, а зазначене є переоцінкою доказів, які досліджувались судом першої інстанції та їм надана належна правова оцінка судом.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовим і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки доказам позивача, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.М. Пищида