Провадження № 22-ц/801/773/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин С. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2022 рокуСправа № 127/26757/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «45 експериментальний механічний завод»

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 лютого 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «45 експериментальний механічний завод» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 листопада 2020 року по 09 червня 2021 року,

Судове рішення ухвалив суддя Волошин С. В.

Рішення ухвалено у м. Вінниці

Повний текст рішення складено 09 лютого 2022 року,

Встановив:

В жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «45 експериментальний механічний завод» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 листопада 2020 року по 09 червня 2021 року включно в сумі 29 968,40 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що 01 червня 2017 року його в порядку переведення з відокремленого структурного підрозділу «Промсервіс 45» ДП «45 експериментальний механічний завод» прийнято на посаду інженера з нормування праці 2-ї категорії ДП «45 експериментальний механічний завод». Наказом від 04 червня 2018 року № 100к «Про звільнення ОСОБА_1 » його звільнено з займаної посади. Вінницький апеляційний суд 12 грудня 2018 року ухвалив рішення по справі №127/14903/18, яким визнав незаконним наказ відповідача від 04 червня 2018 року № 100к «Про звільнення ОСОБА_1 з посади інженера з нормування праці другої категорії за власним бажанням, згідно статті 38 КЗпП України», зобов`язав поновити ОСОБА_1 на займаній посаді та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та провести інші виплати.

Проте на наступний день після поновлення, відповідач знову звільнив його з роботи згідно наказу від 13 грудня 2018 року № 232к «Про звільнення за прогул без поважних причин ОСОБА_1 ». Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 серпня 2020 року у справі №127/1703/19 визнано незаконним наказ від 13 грудня 2018 року № 232к «Про звільнення за прогул без поважних причин ОСОБА_1 », зобов`язано відповідача поновити ОСОБА_1 на займаній посаді; стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 грудня 2018 року по 26 серпня 2020 року. Наказом ДП «45 експериментальний механічний завод» від 26 серпня 2020 року № 115к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » відповідач поновив позивача на посаді інженера з нормування праці 2-ї категорії з 14 грудня 2018 року.

Рішенням Вінницького апеляційного суду від 17 листопада 2020 року визнано незаконним рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 серпня 2020 року у справі №127/1703/19 щодо поновлення позивача на роботі. З огляду на викладене, відповідач згідно з наказом від 17 листопада 2020 року № 156к «Про скасування наказу «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » звільнив позивача з роботи.

Верховний Суд, розглянувши касаційну скаргу позивача на рішення Вінницького апеляційного суду від 17 листопада 2020 року у справі №127/1703/19, постановою від 26 травня 2021 року скасував постанову Вінницького апеляційного суду від 17 листопада 2020 року, а рішення Вінницького міського суду від 26 серпня 2020 року залишив в силі. Тому наказом від 10 червня 2021 року № 127/1к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » його поновлено на роботі та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 грудня 2018 року по 26 серпня 2020 року.

Позивач вважає, що фактичне виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 серпня 2020 року у справі № 127/1703/19 в частині поновлення на роботі, відбулось лише 10 червня 2021 року, а тому, враховуючи звільнення відповідачем його з посади 17 листопада 2020 року, на його користь із відповідача за період вимушеного прогулу з 17 листопада 2020 року по 09 червня 2021 року підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про його поновлення на роботі.

Листом від 05 липня 2021 позивач звернувся до відповідача з проханням виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу за наведений період, проте відповідач 07 липня 2021 року провів виплату середнього заробітку виключно за період 14 грудня 2018 року по 26 серпня 2020 року (період, що охоплено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 серпня 2020 року у справі № 127/1703/19), прохання виплатити середній заробіток за спірний період відповідач залишив без задоволення.

Тому, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, що пов`язаний з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 17 листопада 2020 року по 09 червня 2021 року в сумі 29 968,40 грн. Також просив вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 лютого 2022 року поновлено ОСОБА_1 процесуальний строк звернення до суду з позовом до ДП «45 експериментальний механічний завод» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18 листопада 2020 року по 09 червня 2021 року.

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «45 експериментальний механічний завод» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 листопада 2020 року по 09 червня 2021 року, задоволено частково.

Стягнуто з ДП «45 експериментальний механічний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 листопада 2020 року по 09 червня 2021 року включно в сумі 29 968,40 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ДП «45 експериментальний механічний завод» на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації витрат по сплаті судового збору 908 грн.

В задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення з ДП «45 експериментальний механічний завод» на його користь витрат на професійну правничу допомогу - відмовлено.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 березня 2022 року заяву позивача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто із Державного підприємства «45 експериментальний механічний завод» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4000,00 грн.

В задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ДП «45 експериментальний механічний завод», пославшись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ; стягнути з позивача на його користь понесені підприємством судові витрати на правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що враховуючи хронологію подій, ДП «45 експериментальний механічний завод» на виконання постанови Вінницького апеляційного суду від 17 листопада 2020 року законно звільнив ОСОБА_1 на підставі наказу № 156к від 17 листопада 2020 року.

Судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_1 не виконував свої трудові обов`язки в період з 18 листопада 2020 року по 09 червня 2021 року, тому середній заробіток за час вимушеного прогулу не може вважатися заробітною платою, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення заробітної плати за цей період в сумі 29 968,40 грн.

Стягнення середнього заробітку за період з 17 листопада 2020 року по 09 червня 2021 року, не було предметом розгляду справи № 127/1703/19, а тому не могло бути виплачено позивачу на момент поновлення на роботі 10 червня 2021 року. Відповідач діяв правомірно, в належний спосіб виконав рішення суду в повній мірі, а тому затримки виконання рішення, як такого, не було.

Крім того, судом не враховано, що позивачем пропущений встановлений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду з вимогою про вирішення трудового спору, що не пов`язаний зі звільненням. ОСОБА_1 пропустив вказаний строк, причини пропуску відповідач вважає не поважними, а тому, суд мав відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

В апеляційній скарзі відповідач просить стягнути з позивача витрати на правничу допомогу згідно п. 4.1 договору про надання правничої допомоги №63-45П-21 від 12 серпня 2021 року, в розмірі 1800 грн за годину роботи.

Додаткове рішення суду сторонами не оскаржено.

Позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, пославшись на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а твердження відповідача про неповне дослідження обставин справи і порушення судом норм процесуального права є безпідставними, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Зазначив, що до суду першої інстанції він звернувся з вимогою щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а не щодо стягнення заробітної плати, тому апеляційна скарга відповідача, щодо скасування рішення суду першої інстанції є необґрунтованою. Також, заперечує щодо пропущеного тримісячного строку на подання позову до суду, встановленого ст. 233 КЗпП України, оскільки вважає що право на середній заробіток за час вимушеного прогулу у нього виникло на підставі постанови Верховного суду від 26 травня 2021 року у справі №127/26757/21, з якою сторони ознайомились 10 червня 2021 року. 05 липня 2021 року він письмово звернувся до відповідача з проханням виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу за спірний період, проте, відповідач 07 липня 2021 року провів виплату середнього заробітку виключно за період з 14 грудня 2018 року по 26 серпня 2020 року, прохання виплатити середній заробіток за спірний період відповідач залишив без задоволення і без відповіді. Вважає, що строк ним не пропущений, оскільки він протягом періоду з 05 липня 2021 року по 05 серпня 2021 року мав правомірне очікування на те, що відповідач задовольнить вказану заяву, тому початком перебігу тримісячного строку передбаченого статтею 233 КЗпП України він вважає 06 серпня 2021 року. Окрім того, протягом періоду з 09 серпня 2021 року по 30 серпня 2021 року він перебував на лікарняному, докази наявні в матеріалах справи, тому твердження відповідача про ненадання ним доказів про поважність строку звернення до суду із позовною заявою є необґрунтованим та безпідставним.

Проти стягнення з нього на користь відповідача витрат на правничу допомогу також заперечує, оскільки розмір цих витрат не підтверджений відповідними письмовими доказами.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що поновлюючи строк на подання позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у період часу з 09 серпня 2021 року по 30 серпня 2021 року перебував в стані непрацездатності та не міг належним чином у вказаний період реалізувати своє конституційне право на доступ до правосуддя, а тому строк, перебіг якого починався 10 червня 2021 року та закінчувався 10 вересня 2021 підлягає поновленню.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 листопада 2020 року по 09 червня 2021 року, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача з роботи 17 листопада 2020 року, згідно з наказом від 17 листопада 2020 року № 156 к «Про скасування наказу «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 », який винесено на підставі постанови Вінницького апеляційного суду від 17 листопада 2020 року у справі № 127/1703/19 є незаконним, оскільки ця постанова суду Верховним Судом скасована, а тому звільнення позивача 17 листопада 2020 року з роботи є незаконним. Таким чином, період часу з 18 листопада 2020 року по 09 червня 2021 року, за який позивач просить стягнути середній заробіток, та в який він не міг з незалежних від нього причин виконувати свою трудову функцію, оскільки був відповідачем звільненим з займаної посади, суд визнав вимушеним прогулом. Тому, відповідно до ст. 236 КЗпП України на користь позивача з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

По справі встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 серпня 2020 року у справі № 127/1703/19, позов ОСОБА_1 до ДП «45 експериментальний механічний завод» про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації за невикористані відпустки, стягнення допомоги при тимчасовій непрацездатності за період перебування на лікуванні, стягнення середнього заробітку за несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди, задоволено частково.

Визнано незаконним наказ ДП «45 експериментальний механічний завод» від 13 грудня 2018 року № 232к «Про звільнення за прогул без поважних причин ОСОБА_1 » та поновлено ОСОБА_1 на посаді інженера з нормування праці другої категорії ДП «45 експериментальний механічний завод» з 13 грудня 2018 року.

Стягнено з ДП «45 експериментальний механічний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 грудня 2018 року по 26 серпня 2020 року в розмірі 90 983,20 грн.

Стягнуто з ДП «45 експериментальний механічний завод» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 3000 грн.

В решті позову відмовлено. Вирішено питання стягнення судового збору (а. с. 33 - 41 т. 1).

На виконання зазначеного рішення суду відповідач наказом від 26 серпня 2020 року № 115к «Про поновлення ОСОБА_1 » скасував свій наказ № 232 від 13 грудня 2018 року «Про звільнення за прогул без поважних причин» ОСОБА_1 та поновив його на посаді інженера з нормування праці 2 категорії на 0,75 посадової ставки з 13 грудня 2018 року. Згідно п. 2 наведеного наказу, головному бухгалтеру ОСОБА_2 наказано провести необхідні розрахунки з ОСОБА_1 (а. с. 209 т. 1).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 17 листопада 2020 року у справі № 127/1703/19 апеляційну скаргу ДП «45 експериментальний механічний завод» задоволено, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 серпня 2020 року скасовано в частині вимог, які задоволено, ухвалено в цій частині нове рішення. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «45 експериментальний механічний завод» про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди відмовлено. В іншій частині оскаржуване рішення залишено без змін. Вирішено питання судових витрат (а. с. 45 - 51 т. 1).

На виконання постанови апеляційного суду відповідач у справі своїм наказом від 17 листопада 2020 року № 156к «Про скасування наказу «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » скасував наказ № 115к від 26 серпня 2020 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » та визнав ОСОБА_1 таким, що є звільненим з 13 грудня 2018 року» (а. с. 210 т. 1).

Постановою Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 127/1703/19 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано постанову Вінницького апеляційного суду від 17 листопада 2020 року, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 серпня 2020 року залишено в силі. Вирішено питання судових витрат (а. с. 52-65 т. 1).

Отже, рішення Вінницького міського суду від 26 серпня 2020 року у справі № 127/1703/19, яким позивача ОСОБА_1 поновлено на посаді інженера з нормування праці другої категорії ДП «45 експериментальний механічний завод» з 13 грудня 2018 року та стягнуто з ДП «45 експериментальний механічний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 грудня 2018 року по 26 серпня 2020 року в розмірі 90 983,20 грн., набуло законної сили 26 травня 2021 року.

На виконання постанови Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 127/1703/19 відповідач 10 червня 2021 року виніс наказ № 127/1к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 », згідно якого скасовано наказ № 232к від 13 грудня 2018 року «Про звільнення за прогул без поважних причин» ОСОБА_1 та поновлено його на посаді інженера з нормування праці 2 категорії на 0,75 посадової ставки з 13 грудня 2018 року. Згідно п. 2 наведеного наказу головному бухгалтеру відповідача наказано провести необхідні розрахунки з ОСОБА_1 (а. с. 211 т. 1).

05 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся із письмовою заявою до директора ДП «45 експериментальний механічний завод», в якій крім іншого просив виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 листопада 2020 року по 09 червня 2021 року в розмірі 29 968,40 грн., відповідно до вимог статті 236 КЗпП України (а. с. 10 т. 1).

Із розрахункового листка за червень 2021 року вбачається, що у червні проведено нарахування лише за 13 робочих днів червня та нарахована оплата простоїв за листопад 2020 року (а. с. 109, 107 т. 1).

Із розрахункового листка за липень 2021 року вбачається нарахування заробітної плати за 22 робочих дні липня та нарахування за період з грудня 2018 року і лише по серпень 2020 року включно (а. с. 110, 106-107 т. 1).

Зі змісту розрахункових листків за серпень та вересень 2021 року також вбачається відсутність оплати за період вимушеного прогулу з 17 листопада 2020 року по 09 червня 2021 року (а. с. 111-112 т. 1).

Не отримавши коштів за цей період і відповіді на заяву від 05 липня 2021 року, позивач 11 серпня 2021 року звернувся до відповідача із заявою про виплату йому на підставі ч. 2 ст. 235 та ст. 236 КЗпП України середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18 листопада 2020 року по 09 червня 2021 року в розмірі 29 968,40 грн. (а. с. 9 т. 1).

У позові, поданому до суду через систему «Електронний суд» 05 жовтня 2021 року, позивач просив стягнути із відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 листопада 2020 року по 09 червня 2021 року, що пов`язано із затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Статтею 236 КЗпП України регламентується, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Вимушений прогул - це часовий відрізок, протягом якого людина позбавлена можливості працювати, внаслідок рішення керівника або уповноваженого ним органу, тобто, цим поняттям позначається період, в якому у працівника була відсутня можливість працювати на підприємстві через рішення керівника і такий період фінансово компенсується у випадках порушення законодавства з боку роботодавця.

Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Відповідно до статті 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Судом встановлено, що позивач у період часу з 18 листопада 2020 року по 09 червня 2021 року не виконував своїх трудових функцій із незалежних від нього причин, оскільки виданим на підставі постанови суду від 17 листопада 2020 року наказом № 156к від 17 листопада 2020 року він був звільнений з роботи. 26 травня 2021 року постанова суду від 17 листопада 2020 року як незаконна, була скасована із залишенням в силі рішення суду від 26 серпня 2020 року, яким позивача було поновлено на роботі, у зв`язку з чим є незаконним виданий на її підставі наказ № 156к від 17 листопада 2020 року про звільнення позивача.

Таким чином, період з 18 листопада 2020 року по 09 червня 2021 року, коли позивач не працював, є вимушеним прогулом, за який відповідач зобов`язаний, згідно вимог статті 236 КЗпП України сплатити незаконному звільненому працівнику середній заробіток.

Отже, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, визначивши період з 18 листопада 2020 року по 09 червня 2021 року вимушеним прогулом, стягнувши із відповідача на користь позивача середній заробіток за цей час вимушеного прогулу.

У зв`язку із наведеним безпідставними є доводи апеляційної скарги в тому, що судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_1 не виконував свої трудові обов`язки в період з 18 листопада 2020 року по 09 червня 2021 року, тому середній заробіток за час вимушеного прогулу не може вважатися заробітною платою, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення заробітної плати за цей період в сумі 29 968,40 грн., оскільки рішенням суду стягнена зазначена сума, як середній заробіток за час вимушеного прогулу, а не заробітна плата, визначена статтею 97 КЗпП України.

Відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду поширюються на всі трудові спори та застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків.

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (ст. 234 КЗпП).

Установлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки відсутнє порушене право. При обґрунтованості позовних вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення та вирішує його по суті. Натомість у разі пропуску строку без поважних причин та обґрунтованості позовних вимог суд наводить у рішенні мотиви, чому позовні вимоги є обґрунтованими та чому він вважає неможливим поновити строк, та зазначає, що відмовляє в позові саме внаслідок пропуску строку.

Постанова Верховного Суду про скасування постанови Вінницького апеляційного суду і залишення рішення суду першої інстанції в силі, про поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14 грудня 2018 року по 26 серпня 2020 року, прийнята 26 травня 2021 року, фактичне виконання судового рішення відбулось прийняттям 10 червня 2021 року наказу № 127/1к ДП «45 експериментальний механічний завод» «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 ».

У постановах Верховного Суду від 11 березня 2021 року у справі № 760/4080/19 та від 21 квітня 2021 року у справі № 461/1303/19 зазначено, що за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Таким чином, визначений частиною 1 статті 233 КЗпП України тримісячний строк, починається з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Позивач з метою захисту свого права звернувся до відповідача 05 липня 2021 року із заявою про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18 листопада 2020 року по 09 червня 2021 року.

Також встановлено, що фактично повне виконання рішення Вінницького міського суду від 26 серпня 2020 року у справі № 127/1703/19, у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14 грудня 2018 року по 26 серпня 2020 року відбулося 26 липня 2021 року, згідно розрахункового листа (а. с. 110, 106-107 т. 1).

Право на отримання середнього заробітку за період з 18 листопада 2020 року по 09 червня 2021 року виникло у позивача з 10 червня 2021 року, коли відповідачем був винесений наказ про поновлення позивача на роботі і станом на той день позивач не знав і не міг усвідомлювати, що таке його право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період, який не охоплений судовим рішенням, що виконується 10 червня 2021 року, буде порушене відповідачем 10 червня 2021 року, розраховуючи на добровільну виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу за спірний період, включно до 26 липня 2021 року, коли йому був виплачений середній заробіток лише за час вимушеного прогулу за період з грудня 2018 року по серпень 2020 року на виконання рішення суду.

Згідно вимог частини 1 статті 233 КЗпП України тримісячний строк починається саме з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права і матеріалами справи встановлено, що неповне отримання позивачем середнього заробітку за час вимушеного прогулу відбулося 26 липня 2021 року, що свідчить саме про порушення права працівника на отримання середнього заробітку і про таке порушення свого права працівник дізнався 26 липня 2021 року, отримавши середній заробіток за час вимушеного прогулу не за весь період такого вимушеного прогулу, а частково, за виключенням спірного періоду - з 18 листопада 2020 року по 09 червня 2021 року.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про поновлення строку для звернення позивача до суду із даним позовом для захисту свого порушеного відповідачем права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують причини поновлення строку позивачу на звернення до суду, а містять лише заперечення проти його поновлення з тих підстав, що позивачем строк пропущений.

Відповідач не заперечує з приводу обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 серпня 2020 року у справі №127/1703/19 є преюдиційним для розгляду цієї справи та застосував при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в період з 18 листопада 2020 року по 09 червня 2021 року величину середньоденного заробітку в розмірі 215,60 грн.

Враховуючи викладене середній заробіток за час вимушеного прогулу, що пов`язаний із затримкою виконання рішення про поновлення на роботі, за період з 18 листопада 2020 року по 09 червня 2021 року становить 29 968,40 грн., із розрахунку: 139 (кількість робочих днів, в які позивач не працював, внаслідок вимушеного прогулу) х 215,6 (середньоденна заробітна плата позивача, згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 серпня 2020 року у справі № 127/1703/19).

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

Розподіл судових витрат згідно ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги не проводиться.

Відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України).

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «45 експериментальний механічний завод» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
І. В. Міхасішин