Провадження № 2/344/304/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої-судді Бабій О.М.,

секретарів Орнат Л.І., Осадцої М.З., Сивухіної Ю.Ю., Підхомної Н.М.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 , відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_4 звернулась в суд із наведеним позовом, вимогами якого просила суд: визнати недійсним договір позики від 26 травня 2008 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом видачі боргової розписки на суму 14 500 доларів США.

За підставу позовних вимог зазначила, що в провадженні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області перебуває цивільна справа про поділ майна подружжя - автомобіля Chevrolet Aveo SF69Y, 2007 року випуску, придбаного за кредитним договором № 4539-034/07Р від 04 жовтня 2007 року. В ході судового розгляду відповідач ОСОБА_2 надав до суду розписку від 26 травня 2008 року згідно якої нібито позичив у свого батька ОСОБА_3 14 500 доларів США для погашення кредиту за кредитним договором № 4539-034/07Р. В своїх поясненнях ОСОБА_2 зазначив, що погашав кредит саме за позичені у свого батька кошти. Оскільки, позивачка не була поінформована про наявність даної розписки і не надавала згоди на укладення договору позики шляхом видачі боргової розписки, є підстави вважати, що розписка насправді складена в 2018-2019 роках для уникнення майнової відповідальності при поділі майна подружжя. З огляду на викладене позивачка просить визнати договір позики недійсним.

Відповідач ОСОБА_2 надав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає, оскільки 26 травня 2008 року між ним та його батьком ОСОБА_3 був укладений договір позики - боргова розписка, згідно якої відповідач отримав у батька 14 500 доларів США терміном на 10 років на погашення кредиту за договором № 4539-034/07Р від 04 жовтня 2007 року. Кредит в банку відповідач отримував на придбання автомобіля та в цей час перебував у шлюбі з позивачкою, а тому вона не могла не знати про наявність боргу. За батькові кошти відповідач погасив боргові зобов`язання перед банком. Крім того, позивачка виступила поручителем за кредитним договором. Просив у задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 відзиву на позовну заяву не надав.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав наведених в ньому, просив позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, оскільки позов є безпідставним.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, суду пояснив, що він справді позичив сину грошові кошти та до цього часу син йому всю суму позики не повернув.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

В провадженні Івано-Франківського міського суду перебуває справа № 344/7297/18 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, а саме, автомобіля Chevrolet Aveo SF69Y, 2007 року випуску, який придбаний за кредитні кошти згідно кредитного договору № 4539-034/07Р від 04 жовтня 2007 року.

Як вбачається із копії кредитного договору, ОСОБА_2 отримав кредит а АКБ «Правекс Банк» в сумі 14 688 доларів США для оплати вартості автомобіля Chevrolet Aveo SF69Y (а.с.48).

Також 04 жовтня 2007 року між ОСОБА_4 та АКБ «Правекс Банк» було укладено договір поруки № 4539-034/07Р. (а.с.43).

Договір поруки укладений в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором.

Як вбачається із копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 власником автомобіля зазначено ОСОБА_2 , право на керування автомобілем також мала ОСОБА_4 (а.с.44).

Як стверджує відповідач ОСОБА_2 для погашення кредиту він позичив у батька ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 14 500 доларів США.

Копія боргової розписки (оригінал оглянуто судом в судовому засіданні) від 26 травня 2008 року підтверджує факт отримання ОСОБА_2 в борг від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 14 500 доларів США терміном на 10 років на погашення кредиту за договором № 4539-034/07Р від 04 жовтня 2007 року (а.с.47).

Як вбачається із копій квитанцій № 3 та № 4 від 27 травня 2008 року ОСОБА_2 здійснив погашення кредиту в сумі 13 463 долари США та відсотків в сумі 117 доларів США по кредитному договору № 4539-034/07Р від 04 жовтня 2007 року (а.с.45).

Також, 28 травня 2008 року ОСОБА_2 отримав довідку від АКБ «Правекс Банк» про виконання зобов`язань за кредитним договором № 4539-034/07Р від 04 жовтня 2007 року (а.с.46).

Отже, відповідач ОСОБА_2 довів суду належними та допустимими доказами факт того, що грошові кошти, які він позичив у свого батька були ним використані на погашення кредиту за договором № 4539-034/07Р від 04 жовтня 2007 року.

Представник позивачки стверджує, що договір позики, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є недійсним, фіктивним, оскільки позивачка, як дружина ОСОБА_2 не давала своєї згоди на отримання позики.

Також в судовому засіданні представник позивача стверджував, що розписка написана значено пізніше, в 2018-2019 роках для уникнення майнової відповідальності при поділі майна подружжя, але такі доводи представника позивача не підтверджені належними доказами.

За клопотанням представника позивача судом призначено судово-технічну експертизу документа, але експертиза не проведена, оскільки позивачкою не оплачено вартість проведення експертизи, що підтверджується копією повідомлення директора Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (а.с.181-182).

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

В силу дії ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме:

зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Позивачкою та її представником не наведено підстав для визнання договору позики недійсним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Позивачкою та її представником не надано суду доказів того, що правочин є фіктивним.

Навпаки, судом встановлено, що розписка була написана 26.05.2008 року, а 28.05.2008 року відповідач ОСОБА_2 сплатив кредит, який отримав на купівлю автомобіля, що підтверджується копією довідки банку (а.с.46).

Позивачці, як дружині ОСОБА_2 було достеменно відомо про кредит, оскільки вона виступила поручителем за кредитним договором.

Твердження позивачки та її представника про те, що розписка написана значно пізніше, є необґрунтованими, доказів такого суду не надано, експертиза не проведена, оскільки позивачка не оплатила вартість експертизи.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Кошти отримані за договором позики відповідач ОСОБА_2 витратив в інтересах сім`ї, для погашення кредиту про який позивачці було відомо, а тому укладаючи договір позики він діяв в інтересах сім`ї, підстав для визнання договору недійсним немає.

При вирішенні спору суд враховує правові висновки Верховного Суду та Верховного Суду України щодо застосування норм права в аналогічних правовідносинах, зокрема щодо неможливості визнання недійсним договору про відчуження спільного майна подружжя лише на підставі відсутності згоди одного з подружжя, практика у яких є усталеною та незмінною з 2007 року (пункт 28Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11, постанова Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15, постанови Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 477/221/16-ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 724/1971/15-ц).

Сама по собі відсутність згоди одного з подружжя на відчуження майна другим з подружжя не може бути підставною для визнання недійним правочину.

Однак згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу кожна особа має право звернутися до суду (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Відновленню у судовому порядку підлягають тільки порушені права особи.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

У даній справі позивачем не доведено що договір позики є фіктивним, а тому підстав для визнання його недійсним немає.

За наведених обставин у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу, витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 та ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи що у позові відмовлено, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. ст. 4, 15, 202, 203, 215, 234, 626, 638, 1046, 1049, ЦК України, 65 СК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 82, 141, 259, 263, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Бабій О.М.

Повний текст рішення складено та підписано 24 травня 2022 року.