Справа № 295/7485/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2022 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Дубовік О. М., за участю секретаря судового засідання Мороз К. Г., розглянувши за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Станишівська сільська рада Житомирського району Житомирської області про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з вище вказаною позовною заявою. В обґрунтування вимог позивачка зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина, до складу якої входять будинок та земельна ділянка, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

23.05.2016 року звернувшись до приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Кулініч Н. А. із заявою про прийняття спадщини, позивачу стало відомо про існування заповіту, посвідченого 05.10.2012 року Пісківською сільською радою Житомирського району Житомирської області, згідно якого все майно, яке належило її матері, заповідається її сестрі - ОСОБА_2 .

Вказала, що на день складання та посвідчення заповіту її мати вже хворіла на психічне захворювання та мала хронічний стійкий психічний розлад, розлади пам`яті, у зв`язку з чим приймала ліки, призначені лікарем-психіатром. Окрім того, її мати перебувала на обліку у психоневрологічному диспансері та періодично проходила курси лікування в Житомирській обласній психіатричній лікарні № 1.

Через хворобу мати не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а тому не могла усвідомлено оцінити усі обставини та висловити свою дійсну внутрішню волю щодо заповідання спадкового майна.

Позивач зазначає, що у спірному заповіті фраза про те, що заповіт прочитаний заповідачем у голос виконана перед підписом заповідача, секретарем виконавчого комітету сільської ради за допомогою технічного засобу, що суперечить чинному законодавству. Вважає, що посадова особа органу місцевого самоврядування в цьому випадку перевищила свої повноваження, позаяк чинне законодавство не уповноважує її ні від імені заповідача, ні від свого імені робити такий запис перед підписом заповідача. Цей запис мав здійснити сам заповідач, підтвердивши тим самим, що заповіт дійсно ним прочитаний уголос та усвідомлений.

Якби спадкодавець дійсно могла самостійно прочитати вголос заповіт, усвідомити його зміст і написати це перед своїм підписом, як це вимагається законодавством, то у секретаря виконкому сільської ради були б відсутні підстави особисто здійснювати такий запис замість заповідача.

Також нездатність заповідача розуміти значення своїх дій та керування ними свідчить і той факт, що заповідач на заповіті поставила два підписи підряд. Оскільки людина, яка розуміє значення своїх дій та керує ними, не підписує документ двома підписами. Крім того обидва підписи, які містяться на заповіті, написані як « ОСОБА_4 », тоді як мати до початку її психічного захворювання та розладу пам`яті підписувалась своїм прізвищем « ОСОБА_5 ». Зміна у підписі заповіту двох перших літер прізвища « ОСОБА_6 » на одну літеру «Ф» також свідчить про нерозуміння матір`ю своїх дій та неспроможності керувати ними під час підписання заповіту.

На підставі вище викладеного позивач просить визнати недійсним та нікчемним заповіт ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складений та посвідчений 05.10.2012 року секретарем виконавчого комітету Пісківської сільської ради Житомирського району Житомирської області Свінціцькою Л. С., зареєстрований у реєстрі за № 15.

Житомирський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Грубіяна Є. О. у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним постановив ухвалу про передачу справи на розгляд іншому судді на підставі ч. 4 ст. 204 ЦПК України (а.с. 136, т. 1)

За результатами автоматизованого розподілу головуючим у справі було визначено суддю Дубовік О.М. (а.с. 140, т. 1).

Ухвалою суду прийнято справу до провадження; призначено підготовче судове засідання (а.с. 141, т. 1).

Ухвалою суду від 26.10.2020 року в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Станишівську сільську раду Житомирського району Житомирської області (а.с. 169-170).

08.06.2021 року суд постановив ухвалу про призначення судово-психіатричної експертизи та про зупинення провадження (а.с. 13-14, т. 2).

25.08.2021 року цивільна справа № 295/7485/19 повернулася на адресу суду із експертної установи разом з висновком експерта від 06.08.2021 року № 438 (а.с. 20-23, т. 2).

Ухвалою суду від 08.0.92021 року поновлено провадження у справі (а.с. 24, т. 2).

19.10.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 36, т. 2).

У засідання належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи учасники справи або їхні представники не з`явились, у зв`язку з чим розгляд здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Позивач подала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 62 т. 2); у попередніх судових засіданнях позов підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Поштові відправлення, що направлялись відповідачу, повернулись на адресу суду неврученими адресату (а.с. 36-37, 78-80, 144-145, 178-179, 232-233, 238-239, т. 1; а.с. 41-42, 50-51, 58-59, т. 2).

Представник Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив; про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень ч. 1, п. п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є доньками ОСОБА_3 (а.с. 193, 194, 216, 217, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, про що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 190, т. 1).

Померла залишила заповіт, посвідчений 05.10.2012 року секретарем виконавчого комітету Пісківської сільської ради Житомирського району Житомирської області Свінціцькою Л. С., зареєстрований в реєстрі за №15, згідно якого все своє майно заповіла ОСОБА_2 , 1962 року народження (а.с. 42, т. 1).

Згідно до копії рішення Пісківської сільської ради Житомирського району Житомирської області №57 від 18.11.2010 року секретаря ради ОСОБА_7 призначено відповідальним за вчинення нотаріальних дій по Пісківській сільській раді Житомирського району Житомирської області (а.с. 163, т. 1).

12.05.2016 року приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Кулініч Н. А. заведено спадкову справу № 26/2016 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 184-208, т. 1). Із заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_2 (а.с. 189, т. 1) та ОСОБА_1 (а.с. 202, т. 1).

Вказане також вбачається із довідки приватного нотаріуса Житомирського районного натаріального округу від 25.05.2016 року за №134/02-14 (а.с. 8).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч. 2 ст. 1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини.

Згідно ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Статтею 1251 ЦК України встановлено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України N 9 від 06.11.2009 року "Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам, відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Згідно з частиною другою статті 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Заінтересованими особами, повноважними пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно з якою загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Підставою недійсності заповіту є недотримання заповідачем вимог, додержання яких необхідне для чинності цього правочину. Аналіз загальних норм про правочини (гл. 16 ЦК) та спеціальних норм про заповіт (гл. 85 ЦК) дає підстави виділити вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності заповіту:

1) зміст заповіту не може суперечити положенням ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

2) заповіт може скласти фізична особа з повною цивільною дієздатністю;

3) заповіт складається особисто заповідачем;

4) волевиявлення заповідача має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

5) заповіт складається в письмовій формі, посвідчується нотаріусом або іншою посадовою чи службовою особою, вичерпний перелік яких наведено у ст. ст. 1251, 1252 ЦК.

Відповідно до ст. 225 ЦК правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року N 9 роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Як відзначив Верховний Суд у постанові від 19.02.2020 року у справі N 372/1862/17, підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

При цьому слід врахувати, що в контексті ч. 1 ст. 225 ЦК заповідач має страждати тяжким психічним розладом, а не будь-якою іншою хворобою. Сама собою обставина, що заповіт складений у період, коли заповідач систематично хворів, перебував у нестабільному стані здоров`я, не міг себе самостійно обслуговувати, не є підставою для висновку про те, що особа страждала таким розладом здоров`я, який би впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, і який би позбавив його можливості вільно і свідомо висловити свою волю.

Для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 р. N 7).

Відтак висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент складення заповіту.

Верховний Суд у постанові від 16.03.2020 року (справа N 204/1064/16-ц, провадження N 61-21834св19) наголосив, що висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. Будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Отже, підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Згідно ст. 110 ЦПК висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 438 від 06.08.2021 року Київського міського центру судово-психіатричної експертизи (а.с. 21-23, т. 2) з врахуванням листа № 1984-01.10 від 23.12.2021 року (а.с. 52, т. 2), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент підписання заповіту від 05.10.2012 року за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Згідно ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В одночас підстави, зазначені у ч. 1 ст. 1257 ЦК України, для визнання спірного заповіту нікчемним, відсутні.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про необхідність визнання заповіту недійсним.

Відтак, позовна заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Позивач не заявляє вимог про стягнення судових витрат, тому суд це питання не вирішує.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, ст. ст. 3, 4, 5, 12, 19, 78-81, 89, 263-265, 352, 354 ЦПК України, ст. ст. 12, 15-17, 202, 203, 215, 225, 1217, 1233, 1234, 1247, 1248, 1257, 1267 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Станишівська сільська рада Житомирського району Житомирської області про визнання заповіту недійсним - задовольнити частково.

Визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_2 , 1962 року народження, посвідчений секретарем виконавчого помітету Пісківської сільської ради Житомирського району Житомирської області Свінціцькою Л. С. 05.10.2012 року, зареєстрований в реєстрі за № 15.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 24.05.2022 року.

Суддя О. М. Дубовік