Справа № 950/2408/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2022 року м.Лебедин

Лебединський районний суд Сумської області в складі головуючого судді Бакланова Р. В. за участю секретаря - Гладкової С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що 24 жовтня 2020 року між позивачем, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідачкою, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був укладений шлюб, про що Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) був зроблений відповідний актовий запис за номером 3604 та видано свідоцтво шлюб серії НОМЕР_1 . Від цього шлюбу у сторін дітей немає. Спільне життя позивача з відповідачем, на жаль, не склалося у зв`язку з різними поглядами на сімейне життя, що суперечить його уявленням про сім`ю. Також, на цьому підґрунті, між сторонами втрачено взаєморозуміння, почуття любові один до одного. На даний момент, спільне господарство ними разом не ведеться. На думку позивача, подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечитиме його законним інтересам, які мають істотне значення. Подаючи даний позов, позивач вважає, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, однак, він не має наміру зберегти шлюб з відповідачкою. Відповідно до ст. 51. Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

За змістом частини шостої статті 7 Сімейного Кодексу України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Шлюб сторін носить формальний характер. Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги, що спільне проживання з відповідачем і примирення неможливе, оскільки суперечить інтересам позивача, позивач вважає, що не має сенсу зберігати даний шлюб та надавати строк на примирення. Тому він просить суд розірвати шлюб.

Позивач до судового засідання не з`явився, разом з позовом подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Відповідачка та її представник до судового засідання не з`явились. Представник позивачки надіслала суду заву про розгляд справи у її відсутності, та відзив у якому позовні вимоги не визнала виходячи з наступного, 24 листопада 2021 року відкрито провадження у справі № 950/2408/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу ОСОБА_1 , умисно надав суду недійсний паспорт Громадянина України, До позовної заяви про розірвання шлюбу представником позивача долучено сумнівну копію паспорта громадянина України ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 дата видачі, орган, що видав зазначений документ із долучених копій встановити не можна. Позивач є громадянином Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, що підтверджується копією його паспорта та копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон відповідачки, в якій мається віза на проживання у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії відповідачці, як дружині громадянина сполученого королівства. Згідно зі ст.4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Що унеможливлює подвійне громадянство позивача. Окрім цього ні позивач ні відповідачка не проживають на території України, вони обоє проживають у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної - Ірландії у місті Лондон.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (ст. 1, ч, 1, п. 3, ст.ст.75-77 Закону).

Визначення поняття «іноземний елемент» наведено у ст. 1. ч. 1, п. 2 Закону України «Про міжнародне приватне право». Іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

За змістом статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону. Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

За відсутності такої обставини згідно ст.29 ЦПК України підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово.

Відповідно до вимог ст. 56 ч. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» форма та порядок укладення шлюбу в Україні між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства визначається правом України.

Виходячи з положень Закону України «Про міжнародне приватне право», припинення шлюбу з іноземним громадянином здійснюється відповідно до наступних положень: спільного особистого закону подружжя - права держави, громадянами якої вони є; права держави, в якій подружжя постійно проживало; права, з якими обидва з подружжя мають тісний зв`язок.

У ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» зазначено, що припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

Частиною першою ст.60 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Зазначене свідчить про те, що розірвання шлюбу між сторонами має бути здійснене за правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, тобто за правом Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

Тому представник позивача просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Правом надання відповіді на відзив сторона позивача не скористалась.

Під час розгляду справи було встановлено наступне:

24 жовтня 2020 року між Позивачем, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідачкою, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був укладений шлюб, про що Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) був зроблений відповідний актовий запис за номером 3604 та видано свідоцтво шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 12).

При зверненні до суду представник позивача у додатку до позовної заяви надав копію паспорта громадянина України ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 (а.с.8-10) зазначена копія є копією частини паспорта у якій не відображено дата видачі, орган, що видав паспорт. На сторонці де зазначена остання реєстрація місця проживання (а.с. 10) взагалі неможливо встановити навіть номер паспорта. За таких обставин, стороною позивача надані копії паспорта з яких неможливо встановити його дійсність та особу ОСОБА_1 .

Натомість до відзиву відповідачкою надано копію паспорта ОСОБА_1 (а.с.24), яка відображає вест зміст паспорта та з якої вбачається, що ОСОБА_1 є громадянином Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії (а.с. 24-25).

З копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон відповідачки ОСОБА_2 (а.с.23) судом встановлено, що у паспорті є віза на проживання у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії відповідачці, як дружині громадянина сполученого королівства.

За таких обставин, суд доходить висновку, що шлюб укладений між громадянином Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії ОСОБА_1 та громадянкою України ОСОБА_2 , які постійно проживають у Сполученому Королівстві Велика Британія та Північна Ірландія.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає у себе у тому числі таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Питання підсудності, цивільних справ врегульоване зокрема ст. 29 та ст. 497 ЦПК України, які передбачають, що підсудність цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності. На цивільні справи з іноземним елементом поширюються як загальні, так і спеціальні правила територіальної підсудності.

Норми статей ЦПК України передбачають загальну, територіальну та виключну підсудність. Закон України «Про міжнародне приватне право», зокрема ст. ст. 75-77, передбачає договірну, загальну, альтернативну та виключну підсудність.

Вирішуючи питання про підсудність справ з іноземним елементом, суди України відповідно до вимог ст. 497 ЦПК України повинні керуватися нормами Закону України «Про міжнародне приватне право» та нормами відповідних міжнародних договорів.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (ст. 1, ч, 1, п. 3, ст.ст.75-77 Закону).

Визначення поняття «іноземний елемент» наведено у ст. 1. ч. 1, п. 2 Закону України «Про міжнародне приватне право». Іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

За змістом статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону. Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

За відсутності такої обставини згідно ст.29 ЦПК України підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово.

У Постанові Пленуму ВСУ України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, зазначено, що відповідно до ст. 111 ЦПК (у відповідній редакції ) Верховний Суд України, разом з тим, у п. 5 вказаної постанови зазначено, то у разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких, проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами.

Відповідно до вимог ст. 56 ч. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» форма та порядок укладення шлюбу в Україні між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства визначається правом України.

Виходячи з положень Закону України «Про міжнародне приватне право», припинення шлюбу з іноземним громадянином здійснюється відповідно до наступних положень: спільного особистого закону подружжя - права держави, громадянами якої вони є; права держави, в якій подружжя постійно проживало; права, з якими обидва з подружжя мають тісний зв`язок.

У ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» зазначено, що припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

Частиною першою ст.60 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Зазначене свідчить про те, що розірвання шлюбу між сторонами має бути здійснене за правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, тобто за правом Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

За таких обставин, суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог про розірвання шлюбу відмовити.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141 259, 263-265 ЦПК України, ст.124 Конституції України, ст.ст.1, 56, 60, 63, 75-77 Закону України «Про міжнародне приватне право»,

У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, що зареєстрований 24 жовтня 2020 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис № 3604.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлений 27.05.2022 року.

Суддя Бакланов Р. В.