Справа № 229/760/22
Провадження № 2/229/564/2022
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2022 р. м.Дружківка

Дружківський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Панової Т.Л.

за участю секретаря судового

засідання Фролова Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дружківка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом,

ВСТАНОВИВ:

позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просить усунути перешкоди у реалізації права власності, визнавши відповідачів такими, що втратили право користування житлом в квартирі АДРЕСА_1 .

Обгрунтовує вимоги таким. Вона є власником вказаної квартири з 2001року. В квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які фактично не проживають в ній тривалий час.

ОСОБА_2 є її сином, який в 2014році виїхав до Російської Федерації на заробітки, де перебуває і до теперішнього часу. Він створив власну сім`ю, та не збирається повертатися в Україну.

ОСОБА_3 її колишній чоловік. Шлюб був розірваний на підставі рішення Дружківського міського суду від 27 грудня 2011року у цивільній справі №2-1301/11.

З 2015року відповідач в квартирі не мешкає.

Його місце проживання не відомо, ніяких стосунків вони не підтримують.

Своїми діями відповідачі чинять їй перешкоди в користуванні квартирою, оскільки несе вона витрати по сплаті комунальних послуг за відповідачів. Реєстрація відповідачів у квартирі позбавляє її можливості отримати субсидії на оплату житлово комунальних послуг.

Ухвалою суду від 01 березня 2022року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 . Визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання.

В судове засідання сторони не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник позивача надала заяву про розгляд справи у відсутність позивача, на позові наполягають, не заперечують щодо заочного рішення.

Суд ухвалив про заочний розгляд справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

На підставі договору купівлі продажу квартири від 03 серпня 2001року позивачка є власником квартири АДРЕСА_1 .

Згідно довідок Виконавчого комітету Дружківської міської ради Донецької області № 1232/0.1242/1-22, № 1233/0.1242/1-22 від 16.02.2022р у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані колишній чоловік позивачки ОСОБА_3 (з 05.03.2013року) та син позивачки ОСОБА_2 (з 06 листопада 2001 року).

Шлюб між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 розірваний згідно рішення Дружківського міського суду № 2/1301/11 від 27 грудня 2011р.

Згідно з Актом обстеження квартири від 07.02.2022р, який складено депутатом міської ради Кулик Т.І. , фактично в квартирі не мешкають ОСОБА_2 з 2014р, проживає в Росії, ОСОБА_1 - з 2015року.

Мотиви, з яких виходить суд

Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною другою статті 64 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї наймача віднесено дружину наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї.

Зазначені норми не передбачають самостійного характеру права члена сім`ї власника житлового будинку користування житловим приміщенням.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

За правилом частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності як суб`єктивне цивільне право містить у своєму складі правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших та правомочність захисту.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка реалізується, передусім, через пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного позову.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідачі вселялися у спірну квартиру в якості членів сім`ї власника квартири і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані, не проживають в квартирі тривалий час (з 2014р ОСОБА_1 , з 2015р ОСОБА_1 ) без поважних причин. Втратили з квартирою зв`язок. Суд вважає існують перешкоди в користуванні позивачем правом власності на спірну квартиру, а тому, з урахуванням балансу інтересів сторін, право відповідачів на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 2, 11, 12, 13, 76-81, 89, 259, 263-265, 268, 273,280-282 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

позов ОСОБА_1 , яка проживає: АДРЕСА_1 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які зареєстровані: АДРЕСА_1 , про визнання осіб такими, що втратили право користуванням житлом, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житлом в квартирі АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцятиднів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено до Донецького апеляційного суду шляхом подання в 30денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: Т.Л.Панова