КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/3261/2022 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 травня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Суханової Є.М., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою Хмелюка Олександра Вікторовича - представника Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Колоннейд Україна» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2021 року за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Колоннейд Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків завданих в результаті дорожньо-транспортної пригоди,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року позивач ПрАТ «Страхова компанія «Колоннейд Україна» звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтований тим, що 25 жовтня 2017 року на Брест Литовському шосе, 2, в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода з транспортними засобами марки Opel Insignia (державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ) під керуванням водія ОСОБА_2 та Volkswagen Golf (державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ) під керуванням водія ОСОБА_3 , що призвело до пошкодження ТЗ останнього та відповідно завдано збитків.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва № 759/17310/17 від 11.12.2017 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.

Транспортний засіб марки Volkswagen Golf (державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ) на момент ДТП був застрахований у ПрАТ «СК «Колоннейд Україна» відповідно до договору добровільного страхування автотранспорту №CAS0034908 від 26.12.2016 року.

На підставі Звіту №153-10-17 від 30.10.2017 року про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного ушкодженням транспортного засобу Volkswagen Golf (державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ), та згідно зі страховим актом № від 15.11.2012 року ПрAT СК «Колоннейд Україна» з метою відшкодування шкоди, завданої відповідачем, на виконання зобов`язань по договору страхування, сплатила страхове відшкодування у розмірі 195 751 грн. 30 коп.

За договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності відповідачка була застрахована в ПрАТ «Європейський страховий союз» за полісом №АК/4151285, яким передбачено, що ліміт відповідальності ПрАТ «Європейський страховий союз» за шкоду, заподіяну майну становить 100 000 грн.

Відповідно до рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2020 року в справі №910/14285/19 вирішено стягнути з ПрАТ «Європейський страховий союз» 100 000 грн. суму страхового відшкодування.

Таким чином сума залишку становить 95 751 грн 30 коп.

На підставі вищевказаного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Страхова компанія «Колоннейд Україна» кошти в сумі: 95 751 грн 30 коп. - сума страхового відшкодування та судові витрати у розмірі 2 197 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Страхова компанія «Колоннейд Україна» суму страхового відшкодування в розмірі 14 067 грн 78 коп. та здійснено розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Хмелюка О.В. - представника ПрАТ «Страхова компанія «Колоннейд Україна» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи позивача, обґрунтовані на підставі постанови Верховного суду України у справі №686/17155/15-ц від 03.10.2018 року, яка на сьогодні у даній категорії справи є останньою та іншої судової практики чи відступлення від неї не має, де вказується, що винувата сторона повинна відшкодувати шкоду в повному обсязі, у тому числі і різницю між страховою сумою в межах ліміту та коефіцієнту фізичного зносу.

Вважає, що рішення суду першої інстанції не може вважатися законним та обгрунтованим, оскільки суд не досліджував належним чином умови виникнення цивільно-правової відповідальності, не перевіряв обставини настання такої відповідальності та відповідність правовим нормам Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Також вказує, що задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції не з`ясував правовідносини які склалися між позивачем та відповідачем, а саме, в предметі спору, який виник зі сплати різниці між завданим збитком та страховою виплатою потерпілому в порядку регресу.

У поясненні на відзив представником позивача було обґрунтовано положення Постанови Верховного суду України у справі №686/17155/15-ц а саме, правовідносини які склалися, керуючись ст.988 ЦК України, а саме: страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це застрахованим договором.

Вказує, що позивачем було сплачено страхувальнику належну суму страхового відшкодування у порядку, визначеному Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а різницю, поза межами ліміту відповідальності відшкодовує безпосередньо винуватець.

Вважає, що недослідження судом доказів, не правильне тлумачення практики судів вищої інстанції, нехтування положенням інституту страхування та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» призвело до помилково винесеного судового рішення.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що вина ОСОБА_1 була доведена, відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного ушкодженням транспортного засобу за №153-10-17 доведено наявність матеріальних збитків на суму 114 067 грн 78 коп., а також з урахуванням часткового визнання відповідачем позову у відзиві на позовну заяву від 12.11.2020 року, дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача збитки, завдані автомобілю внаслідок ДТП, у розмірі 14 067 грн 28 коп.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 26.12.2016 року ПрАТ «Страхова компанія «Колоннейд Україна» (страховик) та ТОВ «Віссман» (страхувальник) уклали договір страхування автотранспорту, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією транспортного засобу, а саме: автомобіля «Volkswagen Golf» (державний номер НОМЕР_2 ).

Встановлено, що 25.10.2017 року у м. Києві по Брест-Литовському шосе, 2 км в напрямку міста Житомира сталась дорожньо-транспортна пригода за участю трьох транспортних засобів, у тому числі застрахованого позивачем автомобіля марки «Фольксваген» (державний номерний знак НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_3 , та транспортного засобу «Опель» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок чого транспортні засоби зазнали пошкоджень.

Відповідно до постанови Святошинського районного суду м. Києва від 11.12.2017 року ОСОБА_2 було визнано винною у вчиненні правопорушення за ст.124 КУпАП з огляду на її вину у настанні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди.

На підставі рахунку ТОВ «АТЛАНТ- М ЛЕПСЕ» №-1 від 01.11.2017 року, страхового акту № від 15.11.2017 року та розрахунку суми страхового відшкодування позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 195 751 гривню 30 копійок, шляхом перерахування грошових коштів на користь ТОВ «Атлант-М Лепсе», який виконував відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля марки «Volkswagen Golf» (державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ).

Розмір відшкодування визначено відповідно до умов Договору добровільного страхування наземного транспорту CAS0034908 від 26.12.2016 року.

Як встановлено судом, майнові інтереси, пов`язані з експлуатацією автомобіля марки «Opel Insignia» (державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ) застраховані ПрАТ «Європейський Страховий Союз» на підставі Полісу АК4151285.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 20.01.2020 у справі №910/14285/19 з ПрАТ «Європейський страховий союз» стягнуто на користь ПрАТ «Страхова компанія «Колоннейд Україна» 100 000 грн. боргу та 1 921 грн. судового збору.

Як вбачається з вищевказаного рішення Господарського суду м. Києва, для розрахунку ціни позову у справі №910/14285/19 уповноваженим судом взято за основу розмір матеріального збиту, заподіяного власнику автомобіля марки «Volkswagen Golf» (державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ), що був визначений на підставі звіту про оцінку матеріального збитку №153-10-17, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «ІТС Моторс» (114067 гривень 78 копійок) за мінусом франшизи, встановленої договором страхування за №CAS0034908 від 26.12. 2016 року (800 гривень).

За ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується з положеннями ст.979 ЦК України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з п.3 ч.1 ст.20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Страховою виплатою у розумінні ст.9 цього Закону є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Частиною 1 ст.25 Закону України «Про страхування» визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифікату), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи відповідальної за завдані збитки.

Такий перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією.

Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.

Згідно зі ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Статтею 1192 ЦК України унормовано, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У роз`ясненнях, що містяться в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (п.2.2 Правил дорожнього руху України).

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено обов`язок власників транспортних засобів застрахувати свою відповідальність.

За ст.29 названого Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Згідно з положеннями ст.12 цього Закону франшиза не відшкодовується страховиком, а обов`язок по її відшкодуванню покладається на особу, винну у настанні дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Фактичними обставинами справи підтверджується, що позивач виконав свої зобов`язання страховика перед ТОВ «ВІССМАНН» за Договором страхування авотранспорту №CAS0034908 від 26.12.2016 року, що встановлені спеціальними нормами ЦК України та Законом України «Про страхування» та виплатив страхове відшкодування, покривши збитки, завдані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шляхом оплати відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу марки «Volkswagen Golf» (державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ).

Як вірно зазначив суд, з аналізу наведених норм законодавства слідує, що до позивача перейшло право вимоги до відповідача та його страховика у зв`язку зі здійсненням такого страхового відшкодування.

З метою реалізації свого права вимоги до відповідальної за заподіяний збиток особи позивач звернувся до сертифікованого суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «ІТС МОТОРС» із заявою про проведення дослідження для встановлення розміру матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Volkswagen Golf» (державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ).

На замовлення позивача ТОВ «ІТС МОТОРС» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №856/16 від 31.10.2016 року) складено звіт про оцінку матеріального збитку №153-10-17, відповідно до якого матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля марки «Volkswagen Golf» (державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ) в результаті його пошкодження при ДТП оцінено в розмірі 114067 гривень 78 копійок.

Як зазначалося вище, за описаним вище рішенням Господарського суду м. Києва від 20.01.2020 року №910/14285/19 на користь позивача з ПрАТ «Європейський страховий союз» було присуджено до стягнення 100 000 гривень страхового відшкодування.

За вищевказаним звітом вартість відновлювального ремонту вищевказаного транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складає 114 067 грн 78 коп. Вартість матеріального збитку станом на день проведення експертизи склала 114 067 грн 78 коп.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки вина ОСОБА_1 була доведена, відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного ушкодженням транспортного засобу за №153-10-17 доведено наявність матеріальних збитків на суму 114 067 грн 78 коп., а також з урахуванням часткового визнання відповідачем позову у відзиві на позовну заяву від 12.11.2020 року, позовні вимоги підлягали до задоволення частково, а саме, стягнення з відповідача збитків, завданих автомобілю внаслідок ДТП у розмірі 14 067 грн 28 коп.

При тому, як вірно зазначено судом першої інстанції, Верховний Суд у своїй судовій практиці при розгляді спорів, що виникають зі страхованих правовідносин неодноразово вказував на те, що страховик відповідальності винної у дорожньо-транспортній пригоді особи на підставі спеціальної норми - ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з врахуванням зносу на підставі ст.1194 ЦК України відшкодовує особа, яка завдала збитків (зокрема, див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 10.07.2018 №922/1436/17).

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Хмелюка Олександра Вікторовича - представника Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Колоннейд Україна» залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: