Єдиний унікальний номер судової справи: 485/370/21
Провадження 22-ц/812/173/22
Постанова

Іменем України

17 січня 2022 року м. Миколаїв справа № 485/370/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого - Самчишиної Н.В.

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участю:

- позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

- представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Коренко Тетяною Володимирівною, на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 02 листопада 2021 року, ухвалене головуючим суддею Бодровою О.П., повний текст складено 05 листопада 2021 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування вартості витрат на проведення ремонтних робіт,

встановив:

У березні 2021 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування вартості витрат на проведення ремонтних робіт.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 06 вересня 2004 року вона з її чоловіком ОСОБА_5 придбали у ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за 600 дол. США, про що було складено розписку.

Відповідач відразу передала позивачу оригінал свідоцтва про право власності на квартиру, проте в подальшому відмовилась від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу зазначеної вище квартири.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 19 березня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на вищевказану квартиру за набувальною давністю залишено без задоволення.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 23 лютого 2021 року усунуто перешкоди ОСОБА_3 в користуванні приватною власністю квартирою АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_1 без надання їй іншого жилого приміщення.

В період з 2004 по 2010 рік позивач разом з чоловіком провели капітальний ремонт квартири. На момент придбання квартири, квартира була без ремонту.

Оскільки відповідач відмовила їй в укладенні договору купівлі-продажу на умовах досягненої між ними угоди та була виселена з квартири, позивач просила стягнути з відповідача на її користь 272 500 грн. за виконані в квартирі невід`ємні поліпшення.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , заперечуючи проти позову, посилався на його безпідставність та недоведеність.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 02 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 19 березня 2019 року, яке набрало законної сили 29 травня 2019 року та є преюдиційним, встановлено, що ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем.

За таких обставин, суд, враховуючи те, що недобросовісний набувач має право лише на відшкодування витрат на утримання майна, а не на його поліпшення, що передбачено ч.3 ст. 390 ЦК України, вважав вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Приймаючи таке рішення, суд також зазначив про те, що наданий позивачем звіт про оцінку від 05 березня 2021 року не може бути визнаний належним та допустимий доказом з огляду на те, що у звіті про оцінку не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду.

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_2 , подала до Миколаївського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просила оскаржене рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанцій неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду не відповідають фактичним обставинам справи, зокрема, помилковим є висновок суду про те, що позивач є недобросовісним набувачем, а звіт про оцінку неналежним доказом.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 , посилаючись на необґрунтованість її доводів, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2 (а.с.66).

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 19 березня 2019 року, яке набрало законної сили 29 травня 2019 року, було встановлено, що 06 вересня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було досягнуто домовленості про продаж вказаної квартири за ціною 600 дол. США, що підтверджується розпискою. Також вказаною розпискою підтверджується, що господаркою вказаної квартири є ОСОБА_1 (т. 1 а.с.236-237).

Відповідно до копії розписки, яка складена 06 вересня 2004 року, ОСОБА_3 продала квартиру 3-х кімнатну АДРЕСА_3 ОСОБА_5 . Гроші за квартиру отримала та в подальшому до квартири не має претензій, господарем квартири є ОСОБА_5 .. І переоформляти квартиру буде ОСОБА_5 за свій власний рахунок. Гроші отримала повністю за квартиру (т. 1 а.с.11).

Вищезазначеним рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 19 березня 2019 року, позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спірну квартиру за набувальною давністю залишено без задоволення (т. 1 а.с.12-13).

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 23 лютого 2021 року, яке набрало законної сили 05 квітня 2021 року, усунуто перешкоди ОСОБА_3 в користуванні приватною власністю квартирою АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_1 без надання їй іншого приміщення (т. 1 а.с.14-16).

Цим судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_7 самовільно займає належну ОСОБА_3 квартиру, безпідставно проживає в ній, тому суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 порушує права та законні інтереси власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним їй майном.

Позивачем надано суду звіт про оцінку невід`ємних поліпшень трикімнітаної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , складений ПП «ФОРКІС-Н» від 05 березня 2021 року. Відповідно до висновку про вартість об`єкту оцінки вартість невід`ємних поліпшень трикімнатної квартири складає 272 500 грн. За цим висновком ОСОБА_1 були виконані наступні роботи: замінені вікна на металопластові; засклені балкон і лоджія металопластом, утеплені та обшиті; стіни квартири ззовні обшиті пенопластом, заштукатурена клей-цементом утеплені; стіни квартири внутрішні - зашпакльовані по кімнатах та в коридорі, в одній кімнаті ламінат, в ванні та туалеті плитка; замінені комунікації водопровід, каналізація, підведений вихід на бойлер та пральну машину, заведений провідний інтернет по кімнатах; замінена столярка всередині квартири міжкімнатні двері,вхідні двері теж замінені на нові залізні ( т. 1 а.с.123-165).

Пред`являючи позов та в судовому засідання суду першої інстанції, позивач посилалася на те, що в період з 2004 року по 2010 рік та у 2018 році, вважаючи себе власником квартири вона з чоловіком провели капітальний ремонт квартири, тобто здійснили вищезазначені поліпшення, які не можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди, на загальну суму 272 500 грн.

З пояснень позивача в суді апеляційної інстанції слідує, що ремонтні роботи були проведені без згоди власника квартири, оскільки вона з чоловіком вважали себе власниками квартири на підставі оформленої розписки з відповідачем. Коштів на оплату експертизи у неї немає.

Відповідно до частини третьої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.

Згідно із частиною четвертою статті 390 ЦК України якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Отже, частина третя зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання.

Разом з тим положення частини четвертої статті 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення.

Застосування зазначених норм матеріального права суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої статті 390 ЦК України підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна.

На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень.

Тому, визначаючи суму відшкодування, яка підлягає стягненню з добросовісного володільця на користь власника майна, суд має виходити з суми, на яку збільшилась вартість будинку, або часу, з якого майно підлягало поверненню та вартості необхідних витрат на його утримання та збереження, які вимушений здійснити добросовісний володілець починаючи з цього часу.

Вказаний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року, провадження № 6-389цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У пункті 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року судам роз`яснено, що недобросовісний набувач (володілець) не має права на залишення поліпшеного майна собі.

Крім того, добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) майна має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна, або на передання доходів (ч. 3 ст. 390 ЦК). У цьому разі необхідними є такі витрати, без яких стан майна істотно погіршився би, унаслідок чого його не можна було б використати за прямим призначенням.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

«Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що відображено у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи» (пункт 32 постанови від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17.

На думку колегії суддів, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції на підставі встановлених обставин за судовими рішеннями дійшов до обґрунтованого висновку про те, що позивача не можна вважати добросовісним набувачем.

Як встановлено позивач маючи намір укласти договір купівлі-продажу протягом тривалого часу до її виселення, самовільно, займала належну відповідачу квартиру та без її згоди здійснила в квартирі ремонтні роботи.

При вчиненні розписки позивач не вжила усіх розумних заходів, не виявила обережність та обачність для з`ясування обставин та строку укладення з продавцем договору на відчуження майна, проте мала усвідомлювати та допускати можливість настання будь-яких несприятливих наслідків для неї.

Як зазначалось вище, за положеннями частини третьої статті 390 ЦК України підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна.

Звіт про вартість об`єкту оцінки, який виконаний на замовлення позивача ПП «Форкіс- Н», щодо ринкової вартості невід`ємних поліпшень спірної квартири, не містить даних про те, що вказані в ньому ремонтні роботи необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання.

Правом призначення експертизи судом апеляційної інстанції ОСОБА_8 не скористалась, посилаючись на скрутний матеріальний стан.

Отже, належних та допустимих доказів того, що витрати позивача, без яких стан квартири істотно погіршився би, унаслідок чого її не можна було б використати за прямим призначенням, матеріали справи не містять. Даний факт належними та допустимими доказами у справі позивачем недоведений.

Інші доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, оскільки не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та на законність оскарженого судового рішення не впливають.

Оскільки суд ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Коренко Тетяною Володимирівною, залишити без задоволення, а рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 02 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 18 січня 2022 року.